Справа № 466/1454/19                                Головуючий у 1 інстанції: Нвойт П.С. 
Провадження № 22-ц/811/2598/19                Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П. 
Провадження № 22-ц/811/2597/19                        
Категорія: 36

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
23 листопада 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі: 

                головуючої: Крайник Н. П.
                                     суддів: Шеремети Н.О., Цяцяка Р. П.
                при секретарі: Симець В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» та  Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз Збут» на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 13 червня 2019 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 21 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз», Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз Збут» про зобов`язання до вчинення дій,-

в с т а н о в и в: 

       27.02.2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ПАТ «Львівгаз», ТзОВ «Львівгаз Збут», в якому просили визнати незаконними дії ПАТ по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» та ТзОВ «Львівгаз Збут» по нарахуванню обсягів спожитого газу з 01 листопада 2017 року, виходячи із показників загальнобудинкового лічильника, по кв. АДРЕСА_1 ; зобов`язати Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» та ТзОВ «Львівгаз збут» здійснити перерахунок об`єму та плати за спожитий газ по кв. АДРЕСА_1 , власниками якої є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , виходячи із діючих впродовж періоду нарахування - з 01.11.2017 року по день ухвалення рішення, норм споживання газу для громадян, у яких не встановлені газові лічильники; зобов`язати Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» та ТзОВ «Львівгаз Збут» у передбачені законом строки встановити у кв. АДРЕСА_1 , власниками якої є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , лічильник газу за кошти Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз»; зобов`язати Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» та ТзОВ «Львівгаз Збут» з дня ухвалення рішення та до встановлення лічильника газу за кошти Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» власникам кв. АДРЕСА_1 проводити нарахування обсягів спожитого газу виходячи із чинних норм споживання газу для громадян, у яких не встановлені газові лічильники.
       Позовні вимоги обгрунтовували тим, що вони є споживачами послуг з розподілу природного газу, які ПАТ «Львівгаз» надає у квартиру АДРЕСА_1 , власниками якої вони є. Будинок знаходиться на балансі ЛКП «Скнилівок». Станом на 2019 рік квартира не обладнана індивідуальним приладом обліку газу. До 01.11.2017 року нарахування оплати за спожитий газ по квартирі АДРЕСА_1 відбувався згідно норм, затверджених Постановою КМУ №203 від 23.03.2016 року із розрахунку 3,3м3 на одну особу. У жовтні 2017 року відповідачами у будинку АДРЕСА_2 незаконно встановлено загальнобудинковий лічильник газу, після чого з 01.11.2017 року нарахування об`ємів спожитого газу проводиться відповідно до показників загальнобудинкового лічильника пропорційно до кількості осіб, зареєстрованих у квартирах будинку. Оскільки вони сплачували за спожитий газ за встановленими тарифами, до яких було включено витрати на встановлення приладів обліку газу, то вважають, що відповідач зобов`язаний надавати послуги, які вже оплачені ними та забезпечити встановлення лічильника газу в їх квартирі. Відмова відповідача встановити в їх квартирі індивідуальний лічильник газу суперечить вимогам законодавства та порушує права позивачів, ставить їх, як споживачів, у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушує принцип рівності сторін договору внаслідок використання монопольного становища надавача послуг. Здійснення перерахунку об`єму та плати за спожитий газ по кв.103, власниками якої вони є , буде відповідати принципу не нав`язування умов одержання послуг. Просили позов задовольнити.
       Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.
       Визнано незаконними дії АТ «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» (правонаступник ПАТ по газопостачанню та газифікації «Львівгаз») та ТзОВ «Львівгаз Збут» по нарахуванню обсягів спожитого газу з 01 листопада 2017 року, виходячи із показників загальнобудинкового лічильника по кв. АДРЕСА_1 . Зобов`язано АТ «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» (правонаступник ПАТ по газопостачанню та газифікації «Львівгаз») та ТзОВ «Львівгаз збут» здійснити перерахунок об`єму та плати за спожитий газ по кв. АДРЕСА_1 , власниками якої є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , виходячи із діючих впродовж періоду нарахування - із 01.11.2017 року по день ухвалення рішення, норм споживання газу для громадян, у яких не встановлені газові лічильники. Зобов`язано АТ «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» (правонаступник ПАТ по газопостачанню та газифікації «Львівгаз») та ТзОВ «Львівгаз Збут» встановити до 01 січня 2021 за кошти АТ «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» (правонаступник ПАТ по газопостачанню та газифікації «Львівгаз») у кв. АДРЕСА_1 лічильник газу.
               У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
         Оскаржуваним додатковим рішенням з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз Збут» стягнуто солідарно в дохід держави 2305,20 (дві тисячі триста п`ять гривень 20 копійок) судового збору. 
       Рішення суду в частині задоволених позовних вимог та додаткове рішення  оскаржило Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз».
       Вважає судові рішення незаконними, необґрунтованими, такими, що ухвалені з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.        
       Зазначило, що при вирішенні спору, судом невірно застосовано до даних правовідносин ч. 1 ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного природного газу» в редакції від 01.10.2015 року, яка не діяла на момент виникнення спірних правовідносин. Звертає увагу суд на те, що застосуванню підлягала редакція Закону України «Про забезпечення комерційного природного газу» від 16 червня 2011 року, яка не містила вимоги до суб`єкта господарювання, що здійснює розподіл природного газу на відповідній території, оснащувати споживачів природного газу - фізичних осіб індивідуальними лічильниками газу. Вбудинку позивачів встановлено загально-будинковий лічильник газу, що виключає встановлення індивідуального лічильника газу у строк до 01.01.2021 року. При постановленні оскаржуваних рішень, районним судом не застосовано правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 08.08.2018 року у справі № 296/6536/17-ц. Крім того, умовами договору про розподіл природного газу, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Львівгаз», передбачено визначення об`єму розподіленого та спожитого природного газу за об`єктом споживача у відповідності до Тимчасового положення, а відтак дані щодо обсягів споживання природного газу по об`єкту ОСОБА_1 є правомірними. 
       Просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати, постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, а також скасувати додаткове рішення суду про солідарне стягненню з АТ «Львігаз» в користь держави судового збору. 
       Рішення суду в частині задоволених позовних вимог та додаткове рішення  оскаржилоТовариство з обмеженою відповідальністю «Львівгаз Збут».
       Зазначило, що положення Закону України «Про забезпечення комерційного природного газу» не зобов`язують постачальника газу, яким є ТзОВ  «Львівгаз Збут» встановлювати прилади обліку газу споживачам природного газу. Відповідно до положення ч. 1 ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного природного газу» суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, яким є АТ «Львівгаз», зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 01 січня 2021 року. Тому ,рішення суду в частині зобов`язання ТзОВ «Львівгаз Збут» до 01 січня 2021 року встановити у квартирі позивачів лічильник газу за кошти АТ «Львівгаз», є необґрунтованим та незаконним. Нарахування позивачам плати за спожитий газ підставно проводяться на підставі показів загально-будинкового лічильника газу, які АТ «Львівгаз» передає ТОВ «Львівгаз збут». Визначення обсягів спожитого газу за показаннями загально-будинкового лічильника газу передбачено абз. 5 п. 5.5 договору розподілу природного газу, укладеного з позивачем.
       Просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати, постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, а також просить додаткове рішення суду скасувати, у солідарному стягненню з ТзОВ «Львівгаз Збут» судового збору на користь держави відмовити. 
       У засіданні колегії суддів позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 проти апеляційних скарг заперечили, просили у задоволенні скарг відмовити, рішення суду залишити без змін.
       Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності по наявних матеріалах справи. 
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» не підлягає до задоволення, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз Збут» підлягає до задоволення з наступних мотивів. 
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
       Згідно положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
       Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
       Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
       Згідно ч.1 ст.5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності.
       Статтею 21 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення.
       Відповідно до п.п. 3, 4, 7 ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином.
       Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.
       Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: житлово-комунальні послуги – результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виконавець – суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; засіб обліку – прилад, технічний пристрій для обліку кількісних та/або якісних показників житлово-комунальної послуги, який має нормовані метрологічні характеристики; комунальні послуги – результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством; норми споживання – кількісні показники споживання житлово-комунальних послуг, затверджені згідно із законодавством відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; споживач – фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.
       Згідно ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян.
       Відповідно до ст. 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг.
       Згідно ч.1 ст.14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: перша група – це житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, – національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.
       Тарифи на газопостачання відносяться до першої групи.
       Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
       Споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору (частини перша, друга статті 20 цього Закону). 
       Згідно п.1 ч.2 ст.21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору.
       Як зазначено у частині першій статті 30 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», державне регулювання цін/тарифів базується на таких основних принципах доступності житлово-комунальних послуг для всіх споживачів та рівності правових гарантій.
       Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».
       Відповідно до глави 1 розділу 1 Кодексу газорозподільних систем, оператор газорозподільної системи (Оператор ГРМ) – суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.
       Частиною 1 ст.3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» передбачено, що фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.
       Згідно з положеннями ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» та графіками оснащення квартир і приватних будинків лічильниками газу, розробленими відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2012 року № 259-р «Деякі питання забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу», газорозподільні підприємства зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується для підігріву води та приготування їжі (плита газова + газова колонка) – до 01 січня 2016 року, тільки для приготування їжі – до 01 січня 2018 року (відповідно до абзацу четвертого підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 6 зі змінами, внесеними згідно із Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» щодо порядку встановлення лічильників споживачам природного газу», – тільки для приготування їжі – з 01 січня 2021 року .)
       Згідно п.2 ч. 1 розділу VI Кодексу газорозподільних систем доступ споживачів, у тому числі побутових споживачів, до ГРМ для споживання природного газу надається за умови та на підставі укладеного між споживачем та Оператором ГРМ договору розподілу природного газу, що укладається за формою Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2498.
       Відповідно до пунктів 1.1 – 1.3 Типового договору цей договір є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи.  Умови договору однакові для всіх споживачів України.
       Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 Цивільного кодексу України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема сплата рахунка Оператора ГРМ та/або документально підтверджене споживання природного газу.
       У пункті 1.4 Типового договору вказано, що термін, що використовується в цьому договорі, має таке значення: «споживач» – фізична або юридична особа чи фізична особа–підприємець, об`єкт якої підключений до газорозподільної системи Оператора ГРМ.  Інші терміни вживаються у значеннях, наведених у Законі України «Про ринок природного газу» та Кодексі ГРС. 
       Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.        
       У ч.1 ст.626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до вимог статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
       За положеннями постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 28 грудня 2011 року № 150 «Про встановлення тарифу на транспортування природного газу та про встановлення тарифу на послуги з розподілу природного газу» (з 2011 року до 31 травня 2017 року) до структури тарифу було включено вартість витрат на встановлення лічильників газу населенню за кожні поставлені (розподілені) 1 000 куб. м природного газу.
       Згідно з додатком № 1 до вказаної постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, в структурі тарифу затверджено витрати на встановлення лічильників газу населенню за поставлені 1 000 куб. м природного газу, які становили 6,96 грн, а згідно з додатком № 1 до постанови від 27 вересня 2016 року № 1625 у структурі тарифу витрати на встановлення індивідуальних лічильників газу населенню за розподілені 1 000 куб. м становлять 25,20 грн.
       Тобто, саме на Оператора ГРМ покладений обов`язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов`язку на споживачів є неправомірним.
       Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 214/2435/17 (провадження № 14-347цс18).
       Судом встановлено, що ПАТ «Львівгаз» є оператором ГРМ.
       Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є власниками квартири АДРЕСА_1 та споживачами послуг з розподілу природного газу, які АТ «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» надає за адресою: АДРЕСА_2 .
Позивачі приєдналися до Типового договору, споживають природний газ та щомісячно сплачують рахунки за спожитий природний газ.
Як вбачається з матеріалів справи, до 01.11.2017 року нарахування плати за спожитий газ в квартирі АДРЕСА_1 відбувався згідно норм, затверджених Постановою КМУ №203 від 23.03.2016 року із розрахунку 3,3м3 на одну особу.
       У жовтні 2017 року у будинку АДРЕСА_2 ПАТ «Львівгаз» встановило загальнобудинковий лічильник газу, після чого з 01.11.2017 року нарахування об`ємів спожитого газу мешканцям будинку, в квартирах яких відсутні індивідуальні прилади обліку газу, проводиться відповідно до показників загально будинкового лічильника пропорційно до кількості осіб, зареєстрованих у квартирах будинку відповідно до Також повідомлено, що нарахування за спожитий природний газ за вказаною адресою з листопада 2017 року проводиться згідно показів будинкового газового лічильника на підставі Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання лічильників природного газу (будинкових), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2002 року № 620.
       14 грудня 2018 року ОСОБА_3 звернулася до ПАТ «Львівгаз» із заявою № 3Г-5912-Lv01-1218, в якій просила безкоштовно встановити в квартирі АДРЕСА_1 індивідуальний прилад обліку газу.
       10 січня 2019 року ПАТ «Львівгаз» на адресу ОСОБА_3 надіслано відповідь на її заяву від 14 грудня 2018 року, якою її повідомлено, що ПАТ «Львівгаз» встановило загальнобудинковий лічильник газу для обліку спожитого газу по АДРЕСА_2 , у зв`язку з чим встановлення індивідуального лічильника газу в квартрі ОСОБА_3 є можливим лише за власні кошти споживача.
ПАТ «Львівгаз» роз`яснило ОСОБА_3 , що нарахування за спожитий природний по квартирі АДРЕСА_1 проводиться з листопада 2017 року згідно показів будинкового газового лічильника відповідно до Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання лічильниквідповідно до діючих цін на природний газ та що обсяги спожитого мешканцями будинку (будинків) природного газу, обладнаного будинковим вузлом обліку, визначаються для споживачів, що не мають квартирних лічильників газу, - за показаннями будинкового вузла обліку, з яких виключаються сумарні показання квартирних лічильників газу, встановлених у цієї групи споживачів, з подальшим розподілом такої різниці Оператором газорозподільної системи між споживачами, які не мають квартирнх лічильників газу, пропорційно кількості осіб, зареєстрованих у квартирі або іншому ізольованому житловому приміщенні.
       Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі зобов`язані забезпечити встановлення лічильника газу в кв. АДРЕСА_1 , власниками якої є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за кошти АТ «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» (правонаступник ПАТ по газопостачанню та газифікації «Львівгаз») до 01 січня 2021 року; ОСОБА_3 зверталася до ПАТ «Львівгаз» із заявою про встановлення індивідуального приладу обліку газу, однак їй було відмовлено у встановленні індивідуального приладу обліку та запропоновано встановити такий за власні кошти. 
       Крім того, суд першої інстанції вважав неправомірним нарахування позивачам плати за спожитий газ, починаючи з 01.11.2017 року за показниками загальнобудинкового лічильника, та задоволив вимоги позивачів про здійснення перерахунку обсягу та плати за спожитий газ у квартирі АДРЕСА_1 , виходячи із діючих протягом   періоду з 01.11.2017 року норм споживання газу для громадян, які споживають газ тільки для приготування їжі, в квартирах, в яких не встановлені індивідуальні газові лічильники, мотивуючи тим, що таким нарахуванням позивачів, як споживачів послуг з постачання природного газу, поставлено у нерівні умови з іншими споживачами природного газу, та нарахування плати за показами загальнобудинкового лічильника не відповідає обсягу фактично наданих послуг.
       З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується повністю, виходячи з наступного.
       Позивачі є споживачами природного газу для приготування їжі, сплачували за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, який використовується для приготування їжі, у тому числі індивідуального. Відповідач - акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» є виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням, він зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачами, та відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» забезпечити встановлення індивідуального лічильника газу для населення, який використовується для приготування їжі.
       Відповідно до правових висновків, зроблених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 09 жовтня 2019 року (справа № 524/7637/16ц, провадження № 14-470цс19), відповідно до пунктів 3,4,7 частини 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушення прав споживачів, права споживача вважаються порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином. 
       Встановлення споживачам індивідуальних лічильників газу, який використовується для приготування їжі, забезпечить оплату кожним з них саме того об`єму газу, який ним спожитий, що узгоджується з правовою позицією Верхоовного Суду, викладеною у постанові від 04 листопада 2020 року у справі № 466/7673/18.
       Відмова відповідача - акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» встановити індивідуальний лічильник позивачу суперечить вимогам чинного законодавства України, порушує права позивачів як споживачів комунальних послуг, волевиявлення яких на встановлення індивідуального лічильника газу, який використовується для приготування їжі, не може бути порушеним.
       Крім того, питання щодо визнання права на забезпечення та встановлення споживачам індивідуальних газових лічильників суб`єктами господарювання, що здійснюють розподіл при родного газу, було предметом розгляду Великою Палатою Верховного Суду у справі № 214/2435/17 (провадження № 14-347цс18), яка зробила висновок, що фінансування встановлення індивідуальних приладів обліку населенню та їх встановлення уже закладено у тариф на оплату спожитого газу, а тому споживачі не зобов`язані відшукувати джерела фінансування вказаних приладів та робіт. 
       Як встановлено в засіданні колегії суддів, під час судового розгляду даної справи, Оператор газорозподільної системи - АТ «Львівгаз» встановив у квартирі позивачів індивідуальний прилад обліку газу, що свідчить про визнання ним позовних вимог в цій частині.
Проте, колегія суддів не може погодитися з висновоком суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз Збут», яке є оператором газотранспортної системи - суб`єктом господарювання, що здійснює діяльність із транспортування природного газу газотранспортною системою, а не оператором газорозподільної системи, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із розподілу природного газу газорозподільною системою, а відтак не може бути належним відповідачем у справі.
       З наведених мотивів рішення суду в частині зобов`язанняТзОВ «Львівгаз збут» здійснити перерахунок об`єму та плати за спожитий газ по кв. АДРЕСА_1 та встановити у кв. АДРЕСА_1 лічильник газу за кошти АТ «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» слід скасувати та в цій частині ухвалити нову постанову, якою у задоволенні цих позовних вимог до ТзОВ «Львівгаз збут» відмовити.
       В решті рішення суду слід залишити без змін.
       Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
       Враховуючи, що рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 13 червня 2019 рокупідлягає скасуванню в частині вимог до ТзОВ «Львівгаз збут», додаткове рішення суду від 21 червня 2019 рокупро стягнення солідарно з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» та  Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз Збут» в дохід держави 2305 грн судового збору слід скасувати, стягнути з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» в дохід держави 1728 грн 90 коп. судового збору.

       Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

                  п о с т а н о в и в:   

       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» залишити без задоволення.
       Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз Збут» задоволити.
               Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 13 червня 2019 року в частині зобов`язанняТзОВ «Львівгаз збут» здійснити перерахунок об`єму та плати за спожитий газ по кв. АДРЕСА_1 та встановити у кв. АДРЕСА_1 лічильник газу за кошти АТ «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» скасувати та в цій частині ухвалити нову постанову, якою у задоволенні цих позовних вимог до ТзОВ «Львівгаз збут» відмовити.
       В решті рішення суду залишити без змін.
Додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 21 червня 2019 року скасувати.
Стягнути з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» в дохід держави 2305 грн судового збору.
Стягнути з ТзОВ «Львівгаз збут» в користь держави 1728 грн 90 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 
       Повний текст постанови складено 08 грудня 2020 року.

Головуючий:         Крайник Н. П. 

Судді:                Шеремета Н. О.

                                                                               Цяцяк Р. П.