Номер провадження: 22-ц/813/5459/20 
Номер справи місцевого суду: 520/15760/19
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22.09.2020 року                                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого - Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,        
за участю секретаря - Чепрас А.І.,
учасники справи: 
позивач- ОСОБА_1 , 
відповідач- Заступник начальника відділення Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» Чмихалова Катерина Олексіївна,
третя особа- Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 січня 2020 року у складі судді ОСОБА_3,
в с т а н о в и в:
У липні 2019 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до заступника начальника відділення АТ КБ «Приватбанк» Чмихалової К.О., третя особа- АТ КБ «Приватбанк» про стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у розмірі 731 109 600,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог послався на те, що він тривалий час є клієнтом в КБ "Приватбанку", в якому має пенсійний банківський рахунок. 17.06.2019 позивач по електронній пошті отримав повідомлення, що його рахунок заарештований і всі операції по ньому припинені. Після цього позивач зателефонував своєму персональному банкіру - відповідачу Чмихаловій К.О. , яка підтвердила наявність проблеми і зв`язала позивача з компетентним фахівцем, яка повідомила, що арешт накладено Управлінням ДВС ГТУЮ в Одеській області на підставі постанови від 30.05.2019 №48185088 по виконанню виконавчого листа №2-685/10 від 26.02.2010. В подальшому на звернення ОСОБА_1 з проханням надати йому довідку про заблокування рахунку та копій документів, на підставі яких було здійснене блокування, відповідач відмовила у вчиненні вказаних дій, здійснивши лише якийсь запит до банку, номер якого повідомила позивачу без зазначення суті звернення. 04.07.2019 позивач зателефонував до банку, щоб дізнатись відповідь на запит, однак йому було повідомлено, що цей запит залишений банком без відповіді і такий номер присвоюється внутрішньобанківським документам, а не скаргам клієнтів. 05.07.2019 позивач прийшов у відділення для оформлення скарги, де відповідач взагалі не займалася його питанням, де інший співробітник та начальник відділення відмовились зареєструвати скаргу та тільки сфотографували її. Позивач зазначив, що відповідач своїми діями навмисно та свідомо завдала йому моральної шкоди, яка підлягає компенсації.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та з урахуванням уточненої апеляційної скарги просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове про задоволення позову у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд проігнорував, а відповідач не виконав рішення Київського районного суду м. Одеси за позовом (справа №520/14487/19), яке підтверджує провину відповідача та відмовився вивчити аргументи і докази надані позивачем, відмовився відобразити це в своєму рішенні, проігнорував клопотання і заперечення, які подавалися позивачем. Суд проігнорував, що Мінюст повністю підтримував даний позов. Суд відмовився вивчити аргументи сторін і не дав їм оцінку в своєму рішенні. Суд проігнорував факт того, що відповідача ніхто не примушував до порушення Конституції  України, вона багаторічно порушувала закони добровільно та свідомо, з застосуванням своїх знань та навичок, з своєї волі, в складі групи та за це отримувала винагороду. Суд відмовився вивчити обставини, докази заподіяної і суми моральної шкоди. Апелянт зазначив, що своєчасно подав відведення даного складу суду, вказавши, в т.ч. на те, що на його заяву про скоєння проти нього та Держави злочину суддею  ОСОБА_3 , Прокуратурою Одеської області, за згодою Генерального прокурора України було відкрито кримінальне провадження, ухвала ПРС м. Одеси у справі № 522/17753/19. Але суддя даний факт приховала і цей факт був проігнорований, що свідчить про упередженість і не об`єктивність суду при розгляді даного позову та винесенні рішення. Суд відмовився надати резолютивну частину рішення суду, завірену печаткою суду чим порушив Інструкцію з діловодства в місцевих та апеляційних судах України затверджену наказом ДСА від 20.08.2020 №814. Суд відмовив у отриманні повного тексту оскаржуваного рішення та у встановлений ЦПК України термін не опублікував його у реєстрі.Ухвалюючи рішення по суті спору, суд не з`ясував і не перевірив, які відповідачем та ДВС було вжито заходів за минулі 10 років для погашення заборгованості за кредитним договором, куди зникло заставне майно, на якій стадії знаходиться погашення заборгованості кредитоотримувачем, яка фактична сума заборгованості за кредитним договором можливо існувала на момент прийняття рішення суду та чи вона взагалі є. В матеріалах справи відсутній обґрунтований і підтверджений доказами розрахунок заборгованості на час розгляду та будь-які пояснення з боку відповідача.Суду заздалегідь було відомо, що Апеляційний суд Одеської області зобов`язав не обмежувати права кредитоотримувача (справа 523/13053/16ц, провадження 22-ц/785/6201/17) в цих правах. Суд першої інстанції порушив п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантуючий, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не заявив.
Відповідач в судове не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.
Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутністю позивача та відповідача. 
Заслухавши суддю-доповідача, представника третьої особи, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_2 відповідно до Наказу від 11.05.2018 займає посаду заступник керівника відділення з обслуговування клієнтів.
У Відділі примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ на виконанні перебуває виконавчий лист, виданий 06.05.2010 Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на користь ВАТ «Морський транспортний банк» боргу за кредитним договором у розмірі 499097,98 грн.
Відповідно до Постанови про арешт коштів боржника від 30.05.2019 ВП №48185088 головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ в Одеській області накладено арешти на грошові кошти, що містяться на рахунку АТ КБ «Приватбанк», АБ «Укргазбанк», АТ «ОТП Банк», АТ «Укрсиббанк», АТ «Райффайзен Банк Аваль», АТ «Укрсоцбанк», АТ «Універсал Банк», АТ «Прокредит Банк», АТ «Ощадбанк», АТ «Альфа-Банк», АТ «Банк Кредит Дніпро», АТ «Сбербанк», АТ «Укрексімбанк», АБ «Південний», ПАТ «Банк Восток», ПАТ «МТБ Банк» та всіх інших відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після виконання постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту, звернення стягнення на які заборонено законом та належать боржнику, у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження 549740,21 грн. 
20.06.2019 ОСОБА_1 отримав на електронну пошту повідомлення від Приватбанку щодо встановлення на його картку тимчасового обмеження на користування кредитом.
05.07.2019 ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з повторною заявою, в якій просив повторно негайно надати йому письмову інформацію про причини і підстави повного блокування його соціального (пенсійного) рахунку.
08.07.2019  банком ОСОБА_1  надана відповідь на 2570-ВБ від 05.07.2019 про те, що порядок виконання банками заходів щодо арешту коштів на рахунках клієнтів встановлюється главою 9 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою НБУ від 21.01.2004 №22.
Також вказаним листом позивача повідомлено, про те, що відповідно до зазначеної Інструкції банк приймає до виконання документ про арешт коштів, який доставлено до банку самостійно виконавцем, слідчим, представником суду, слідчого судді, прокурора, органу доходів і зборів або які надійшли рекомендованим або цінним листом, відправником якого є виконавець, суд, слідчий суддя, прокурор, орган доходів і зборів. Банк також приймає до виконання постанову про арешт коштів, надіслану виконавцем у формі електронного документа, з дотриманням вимог законодавства України з питань електронного документообігу, електронного цифрового підпису, захисту інформації.
Позивача повідомлено, що 14.06.2019 Банк отримав від відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ в Одеській області постанову про арешт коштів боржника від 30.05.2019 ВП №48185088. Постанова накладає арешт на кошти ОСОБА_1 в межах суми 549740,21 грн. Постанова винесена при примусовому виконанні виконавчого листа №2-685/10, виданого 06.05.2010 Суворовським районним судом міста Одеси. Стягувачем є ПАТ «Марфін-банк». У зв`язку з чим Банк був зобов`язаний прийняти його до виконання та накласти арешт.
З скріншоту персональної сторінки ОСОБА_1 на сайті ПриватБанку від 08.08.2019 вбачається надання позивачу інформації щодо того, що в Банк надійшла ухвала про накладення арешту. Арешт знімається при надходженні в банк постанови про зняття арешту.
ОСОБА_1 Банком направлений лист від 01.10.2019 у зв`язку з запитом Міністерства фінансів України, який містить інформацію, що повідомлялась у попередній відповіді від 08.07.2019.
Після отримання позивачем ОСОБА_1 листа Банку про тимчасове обмеження користування карткою на електронну пошту позивач звернувся до заступника директора відділення Чмихалової К.О.
Заступником директора відділення Чмихаловою К.О. позивачу було повідомлено про причини блокування його рахунку та роз`яснено право звернутись з письмовою заявою на офіційну адресу банку.
ОСОБА_1 стверджує, що 17.06.2019 на його рахунку було накопичено 2739,24 грн. для погашення поточної кредиторської заборгованості перед Приватбанком у розмірі 2716,33 грн., але відповідач відмовилася що-небудь зробити, щоб позивач погасив своїми грошима поточну кредиторську місячну заборгованість, тобто сприяла створенню штучної ситуації, коли при наявності грошей на рахунку могла виникнути кредиторська заборгованість позивача перед банком.
На думку позивача, відповідач своїми діями завдав йому моральну шкоду, яка полягає у психологічних тортурах та переживаннях, знущаннях з боку відповідача, заволодівши коштами позивача.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК України, необхідно довести такі факти: а) неправомірність поведінки особи; б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо); в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, який є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.
Наявність всіх вищезазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.
Частиною 1 ст. 1201 ЦК України визначено, що особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно ч. 2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 5 постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995, обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст. 12, та 81 ЦПК України.
Згідно з ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Проте, надані позивачем до матеріалів справи докази на підтвердження своїх позовних вимог доводить факт накладення арешту на пенсійний рахунок позивача, проте такі докази не свідчать про факт завдання позивачу моральної шкоди працівником Приватбанку. В свою чергу, ОСОБА_2 відповідно до посадової інструкції не наділена повноваженнями щодо вирішення питання про накладення чи скасування арешту з рахунків клієнтів банку. 
Отже, позивачем, відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, не доведено належними, допустимими та достовірними доказами заявлених ним позовних вимог, а тому, суд першої інстанції, правильно оцінивши докази по справі в їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог. 
Доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.
Посилання апелянта на відмову суду першої інстанції надати йому копію оскаржуваного рішення, несвоєчасне його виготовлення підставою для скасування рішення суду першої бути не може, оскільки не впливає на суть висновків суду.
Наявність судових спорів між позивачем та ВАТ «Морський транспортний банк», ДВС не доводять факт заподіяння працівником Приватбанку моральної шкоди позивачу. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до оскарження дій ДВС, що не є предметом даного спору. 
Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складений 07.10.2020.

Головуючий: 

            Судді: