ПОСТАНОВА 
Іменем України

20 листопада 2020 року                                                         м. Кропивницький

справа № 941/668/20
провадження № 22-ц/4809/1425/20 

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Єгорової С. М. (суддя-доповідач),  Чельник О. І.,  Черненка В. В.,  розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 22 липня 2020 року у складі головуючого судді Колесник С. І.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.
14.04.2019 Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 18.05.2011 у розмірі 28 848,86 грн станом на 23.03.2020.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 18.05.2011 між сторонами було укладено кредитний договір № б/н, згідно якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту. Відповідач не виконує зобов`язання щодо своєчасності погашення кредиту та сплати нарахованих відсотків за користування кредитом, внаслідок чого утворилася заборгованість по кредитному договору в сумі 28 848,86 грн, що складається з: - 15310,36 грн заборгованості за тілом кредиту, в тому числі 15310,36 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту; - 00,00 грн заборгованість за нарахованими відсотками; - 00,00 грн заборгованість за простроченими відсотками; - 6157,78 грн заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; - 5530,77 грн нарахована пеня; - 0,00 грн комісія; - штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн фіксована частина, та 1349,95 грн процентна складова.

Рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 22 липня 2020 року відмовлено у задоволенні позову, з підстав необґрунтованості та недоведеності. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що у заяві позичальника від  18.05.2011 містяться лише персональні дані відповідача та підпис, процентна ставка не зазначена, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, не вказаний строк повернення кредиту (користування ним), не встановлено кредитний ліміт, не вказана інформація про вид кредитної картки «Універсальна», яку виявила бажання отримати відповідач, та відсутні відомості про отримання такої картки (а.с.26). 
Згідно розрахунку заборгованості заборгованість відповідача за поточним тілом кредиту становить 0,00 грн, позивач просив стягнути прострочену заборгованість за тілом кредиту у розмірі 15 310,36 грн, проте така складова не передбачена договором.
Суд також зазначав, що згідно Анкети-заяви, яка підписана відповідачем, довідка про умови кредитування не є складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
АТ КБ "ПриватБанк" подало апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставить питання про скасування судового рішення і ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог. 
Зазначає, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.
Вказує, що виписка про рух коштів клієнта є первинним документом та підтверджує отримання відповідачем кредитних коштів Банку.
Зазначає, що дана справа має бути розглянута апеляційним судом з урахуванням висновків, викладених упостанові ВС (КЦС) від 11 вересня 2019 року у справі № 153/1334/16, постанові ВС (КЦС) від 11 вересня 2019 року у справі 642/5533/15-ц (61-13458 ск 18), постанові ВС (КЦС) від 18 грудня 2019 року у справі №205/2825/18, Постанові Великої Палати Верховного суду від 10 квітня 2018 року справа №910/10156/17 провадження № 12-14гс 18, Постанові Великої Палати Верховного суду від 23.05.2018 р. у справі № 910/1238/17.
Позичальник отримав кредитний ліміт на кредитну картку та користувався кредитним лімітом, що підтверджується випискою Банку про рух коштів, а також прослідковується у розрахунку заборгованості. Відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, не здійснив своєчасне погашення заборгованості за кредитом.

Відзив на апеляційну скаргу не подано. 

Позиція апеляційного суду.
Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (ч. 4 ст. 19 ЦПК).
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК).
У порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій ст. 274 ЦПК України (ч.ч.1-2 ст. 274 ЦПК).
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.
Згідно наданої позивачем копії анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг від 18.05.2011 ОСОБА_2 погодилася отримувати послуги АТ КБ «Приватбанк», вказала про бажаний кредитний ліміт на платіжну карту "Кредитка "Універсальна" Gold в сумі 2500,00 грн, при цьому розміри відсоткової ставки, пені та комісії, штрафу у заяві не визначені, анкета-заява підписана ОСОБА_2 , що ніким не оспорюється. (а.с. 26). 
В анкеті-заяві ОСОБА_2 зазначено, що вона згодна з тим, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складають договір про надання банківських послуг.
До позовної заяви долучено Умови та правила надання банківських послуг, на яких відсутній підпис сторін договору (а.с. 28-53).
Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 23.03.2020 за ОСОБА_2 рахується заборгованість в сумі 28 848,86 грн, що складається з: - 15 310,36 грн заборгованості за тілом кредиту, в тому числі 0,00 грн заборгованість за поточним тілом кредиту, та 15 310,36 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту; - 00,00 грн заборгованість за нарахованими відсотками; - 00,00 грн заборгованість за простроченими відсотками; - 6 157,78 грн заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; - 5 530,77 грн нарахована пеня; - 0,00 грн комісія; - штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн фіксована частина, та 13 49,95 грн процентна складова  (а.с.7). 
З посиланням на виписку з особового рахунку за договором з ОСОБА_2 (а.с. 18-23), довідку про зміни кредитування, що не засвідчені належним чином (а.с. 24) банк стверджує, що відповідач користувалася трьома кредитними картками, по яких змінювався кредитний ліміт: № НОМЕР_1 , видана 19.05.2011 строк дії 02/15, № НОМЕР_2 , видана 26.03.2012 строк дії 07/15, № НОМЕР_3 , видана 25.08.2015 зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня 06/18 року (а.с. 25).

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).
Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК).
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
В долученій до позову анкеті-заяві позичальника від 18.05.2011 процентна ставка по кредиту не зазначена.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім простроченого кредиту, стягнути заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625, з розрахунку 84 % річних, пеню і штраф. 
Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 15.03.2011 року, позивач послався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: http://privatbank.ua/, як невід`ємні частини спірного договору, однак цими Витягами, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яких із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування. 
При цьому, матеріали справи не містять підтвердження, що саме ці Умови та правила розуміла ОСОБА_2 та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
Також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим банком в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, наданий банком Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
АТ КБ «ПриватБанк» у позовній заяві зазначає про відсутність у відповідача заборгованості за тілом кредиту, так зазначено, що заборгованість станом на 23.03.2020 за поточним тілом кредиту становить 0,00 грн, заборгованість за нарахованими відсотками - 0,00 грн, заборгованість за простроченими відсотками - 0,00 грн (а.с.17 зв. ст.).
В обґрунтування доводів позову та апеляційної скарги щодо наявності у ОСОБА_2 боргу АТ КБ «Приватбанк» послався на розрахунок заборгованості (а.с.7-17) та виписку по особовому рахунку (а.с. 18-23).
При дослідженні вказаних доказів встановлено, що вони мають суттєві розбіжності щодо отриманих ОСОБА_2 з карткового рахунку коштів і сум, які надійшли на рахунок з різних джерел, в тому числі перераховані з інших карток.
Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 23.03.2020 року ОСОБА_2 мала заборгованість по кредиту (тіло) в сумі 15 310,36 грн, з них як прострочений кредит зазначено - 15 310,36 грн, при цьому нараховані відсотки і комісія також включені до вказаної суми.
В той же час, згідно виписки по рахунку ОСОБА_2 встановлено, що за вказаний у розрахунку банку спірний період з 19.05.2011 по 01.07.2018 (строк кредитування, що відповідає строку дії картки №4149хххххххх2835) фактично одержано з карткового рахунку кошти на загальну суму 28 621,13 грн, а поповнено картковий рахунок станом на 01.03.2020 на суму 49 802,40 грн, без урахування списання банком процентів за користування кредитними коштами, комісії та пені розмір яких не можна вважати обґрунтованим за відсутності належних і допустимих доказів щодо їх узгодження сторонами. 
Строк дії карти № НОМЕР_1 зі встановленим за погодженням сторін кредитним лімітом 2500 грн, отриманої ОСОБА_2 19.05.2011, закінчився 02/15 (а.с. 25), тому 28.02.2015 - останній дінь строку кредитування за вказаною карткою та на умовах, зазначених у підписаній Оброк довідці про умови кредитування (а.с. 27) в межах укладеного між сторонами кредитного договору від 18.05.2011 (згідно анкети-заяви).
В обґрунтування доводів апеляційної скарги про необхідність стягнення з відповідача простроченого тіла кредита, відсотків, пені та комісії банк посилався на підписану ОСОБА_2 19.05.2011 довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів льотного періоду» по договору SMADN50000045044532, проте сам кредитний договір SMADN50000045044532 суду не надано.
Також встановлено, що ОСОБА_2 26.03.2012 отримала ще одну картку № НОМЕР_2 , зі строком дії 07/15, письмові докази щодо погодження істотних умов кредитного договору при отриманні вказаної карти, зокрема розміру відсоткової ставки за користування кредитними коштами, комісії, пені, тощо матеріали справи не містять. 
Згідно виписки по особовому рахунку ОСОБА_2 в період строку кредитування користувалася одночасно двома картками № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 .
Картку № НОМЕР_3 відповідач одержала поза межами строку кредитування (строку дії картки № НОМЕР_1 ), і позивачем не надано письмових доказів щодо погодження істотних умов кредитного договору при отриманні кредитної карти, зокрема розміру відсоткової ставки за користування кредитними коштами, комісії, пені, тощо. 
Таким чином, позивачем безпідставно здійснювалося списання коштів в рахунок процентів за користування кредитом та переведення їх у кредитну заборгованість, нарахування пені та штрафів.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відсутність заборгованості за тілом кредиту свідчить про погашення даної складової заборгованості за кредитним договором та виключає можливість її повторного стягнення з відповідача. Враховуючи, що анкета-заява від 18.05.2011 не містить відомостей про строки кредитування, позивачем не надано доказів, що банком направлялася вимога про повернення коштів та умови договору не містять терміну «прострочене тіло кредиту», тому відсутні правові підстави вважати, що окрім тіла кредиту, яке погашено, з відповідача може бути стягнуто прострочене тіло кредиту, заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 (норма, якого Закону позивач не уточнив), пені та штрафів.
Суд зауважив, що природа та підстави нарахування «заборгованості за простроченим тілом кредиту» не передбачені самими Умовами та Правилами надання банківських послуг.
З цих підстав суд позбавлений можливості визначити відмінності між термінами і поняттями «тіло кредиту» та «прострочене тіло кредиту», що з урахуванням принципу юридичної визначеності, виключає підстави для покладення на споживача банківських послуг обов`язку по його поверненню.
Враховуючи, що на час розгляду справи судом першої інстанції у матеріалах справи були відсутні письмові докази щодо погодження сторонами збільшення до 84% розміру процентів за прострочення зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, тому були відсутні всі необхідні дані, що впливають на визначення розміру кредитної заборгованості.
Належних та допустимих доказів щодо підстав для нарахування простроченої заборгованості за вказаним у позовній заяві кредитом і застосування санкцій за прострочення зобов`язань до відповідача на момент ухвалення судом першої інстанції рішення позивачем не було надано.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції з дотриманням норм процесуального права повно і всебічно дослідив обставини, на які посилався позивач в обґрунтування своїх доводів, надані докази, дав їм належну правову оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і застосував норми закону, що їх регулює, правомірно дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі у зв`язку з недоведеністю та безпідставністю цих вимог. 
Наведені в апеляційній скарзі доводи, які зводяться до переоцінки доказів у справі, що знайшли свою належну оцінку у мотивувальній частині оскарженого судового рішення, та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, колегією суддів відхиляються, оскільки вимоги щодо стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, за відсотками нарахованими згідно ст. 625 ЦК України, пені та штрафів у зазначеному позивачем розмірі не ґрунтуються на доказах і є безпідставними з урахуванням вище наведених норм матеріального права, що були правильно застосовані судом першої інстанції.
Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскарженій частині - без змін із підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України.
Оскільки оскаржене судове рішення залишене без змін, а скарга без задоволення, то згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу, і поверненню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 22 липня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня їїприйняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді                                                                С. М. Єгорова

О. І. Чельник

В. В. Черненко