Справа № 453/121/19                        Головуючий у 1 інстанції: Микитин В.Я. 
Провадження № 22-ц/811/2160/20                Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

26 листопада 2020 року м.Львів 

Справа № 453/121/19
   Провадження № 22ц/811/2160/20

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,
суддів : Мікуш Ю.Р.,Савуляка Р.В.
секретар Іванова О.О.
з участю: прокурора Рапіти О.В., Поповича Ю.І.,
Цимбали І.І.

розглянув апеляційну скаргу  заступника військового прокурора Західного регіону України (тепер – Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Західного регіону)
на рішення Сколівського районного суду Львівської області, ухвалене у м. Сколе 6 липня 2020 року у складі судді Микитина В.Я.,
у справі за позовом  заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особах Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , з участю третьої особи: Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортні системи», про витребування від добросовісного набувача об`єкта нерухомого майна, -    

встановив:        
29 січня 2019 року заступник військового прокурора Західного регіону України Коцюба С.А. в інтересах держави в особах Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України звернувся з цим позовом. Просив витребувати від ОСОБА_1 як добросовісного набувача нерухоме майно – приміщення магазину загальною площею 412, 4 кв. м, розташованого на АДРЕСА_1 (стара адреса: АДРЕСА_1 ) шляхом його звільнення. В обґрунтування вимог посилається на те, що відповідач є одноосібним власником зазначеного нерухомого. Зазначає, що це майно було власністю позивача – Міністерства оборони України та перебувало на праві господарського відання у Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України. Спірне приміщення вибуло з власності та відання позивачів на підставі договору купівлі-продажу від 29 грудня 2008 року укладеного між Концерном «Військторгсервіс» Міністерства оборони України та ТзОВ «Транспортні системи». Вказує, що рішенням господарського суду Львівської області від 11 грудня 2017 року такий договір визнано недійсним. Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 22 березня 2018 року по, рішення господарського суду Львівської області в частині задоволення позову прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України залишено без змін, в частині задоволення позову прокурора в інтересах держави в особі Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України, - скасовано та застосовано наслідки спливу позовної давності. Стверджує, що спірний об`єкт нерухомого майна вибув з управління позивача без його волі, а також без погодження з Фондом державного майна України, що встановлено рішенням господарського суду Львівської області від 11 грудня 2017 року. Просить позов задовольнити. 
Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 6 липня 2020 року в позові відмовлено.

Рішення суду оскаржив заступник військового прокурора Західного регіону України (тепер – Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Західного регіону). Вважає рішення суду незаконними та необґрунтованими, такими що порушує законні права та інтереси держави, винесеним з порушенням норм матеріального права.Просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на доводи позовної заяви.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.
Рішення суду першої інстанції мотивовано наступним.
Рішенням господарського суду Львівської області від 11 грудня 2017 року у справі за позовом заступника прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особах Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України до ТзОВ «Транспортні системи», з участю третіх осіб: Фонду державного майна України, Регіонального відділення Фонду державного майна України у Львівській області, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу та зобов`язання повернути майно, а також постановою Львівського апеляційного господарського суду від 22 березня 2018 року частково задоволено позов прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України. Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення магазину «1-17» загальною площею 412,4 кв. м, яке знаходилося за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 29 грудня 2008 року між ТзОВ «Транспортні системи» та Концерном «Військторгсервіс» Міністерства оборони України. У задоволенні позовних вимог прокурора в інтересах держави в особі Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України відмовлено. Провадження у частині вимог прокурора в інтересах держави в особах Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України про зобов`язання повернути майно припинено. Вирішено питання судових витрат. Вищевказані рішення господарського суду Львівської області у частині, у якій таке не скасоване, а також постанова Львівського апеляційного господарського суду набрали законної сили. 
Встановлено, що у власності держави в особі Міністерства оборони України та на праві господарського відання у Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України перебувало нерухоме майно: нежитлове приміщення магазину «1-17» загальною площею 412,4 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 . Відчуження такого майна повинно було здійснюватись з урахуванням особливостей його правового режиму, встановлених чинним законодавством України. 
21 листопада 2008 року Рівненською міжрегіональною універсальною товарно-майновою біржою «Прайс» затверджено протокол № 1104-н про хід публічних торгів, відповідно до якого ТзОВ «Транспортні системи» отримало право на укладення договору купівлі-продажу зазначеного нерухомого об`єкта. На підставі цього протоколу між Концерном «Військторгсервіс» в особі начальника Філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування Концерну «Військторгсервіс» та ТзОВ «Транспортні системи» укладено договір купівлі-продажу даного приміщення, що становить 13/100 частин житлового будинку, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Договір укладено на підставі дозволу на відчуження нерухомого майна, який відповідав вимогам діючого на той час Порядку надання дозволів державним підприємствам (установам) Міністерства оборони України, котрі підпорядковані Головному управлінню торгівлі Тилу Міністерства оборони України, на відчуження основних засобів. У зв`язку з цим спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника за його волею, шляхом укладення договору купівлі-продажу від 29 грудня 2008 року. Майно вибуло з володіння власника з порушенням порядку відчуження державного майна, оскільки продавцем не було дотримано вимоги щодо погодження відчуження майна Фондом державного майна України, що є обов`язковим при відчуженні державного майна. 
Підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення є відсутність погодження Фонду державного майна України на відчуження цього об`єкта нерухома майна, що перебував у державній власності. 
Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені
Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що рішеннями судів у господарській справі, які набрали законної сили встановлені обставини щодо вибуття з володіння власника нежитлового приміщення магазину «1-17», загальною площею 412,4 кв. м., що становить 13/100 частин житлового будинку, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , за волею власника та особи, у якої майно перебувало в управлінні, тому ці обставини при розгляді даної справи доказуванню не підлягають.
Заступником військового прокурора Західного регіону України у загальному порядку не подано інших доказів.
Встановлено, що вказане нежитлове приміщення, внаслідок його неодноразових відчужень, виділення об`єкта та присвоєння йому на підставі рішення Виконавчого комітету Сколівської міської ради Львівської області від 25 лютого 2015 року № 20 «Про розгляд заяви ОСОБА_2 » нового адресного номера – АДРЕСА_1 є спірним нерухомим майном – приміщенням магазину, що знаходиться у власності ОСОБА_1 . 
Рішення Виконавчого комітету Сколівської міської ради Львівської області сформовано новий об`єкт нерухомості внаслідок його виділу та присвоєно нову адресу, після чого відчужено відповідачу, прокурором не оскаржене та є чинним. 
Матеріали справи не містять доказів повернення Концерном «Військторгсервіс» Міністерства оборони України на користь ТзОВ «Транспортні системи», як первинного покупця, за визнаним недійсним договором купівлі-продажу від 29 грудня 2008 року 163 397 грн. вартості даного об`єкта нерухомості, для можливості вирішення питання подальшого повернення відповідачеві оплачених коштів (з урахуванням неодноразових відчужень). 
Згідно із ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач.
Відповідно до ст. 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.
Згідно із ст. 387 цього Кодексу власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння.
Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Згідно із постановою № 5 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», та відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено у. ч. 1 ст. 388 ЦК України. Недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі.
Можливість витребування спірного майна від відповідача, як добросовісного набувача, перебуває у залежності від способу вибуття майна із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння.
Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що визнання недійсним договору купівлі-продажу від 29 грудня 2008 року не свідчить про вибуття цього майна із володіння попереднього власника поза його волею. 
Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 та 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить окремі норми: принцип мирного володіння майном; позбавлення права власності; право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. 
Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним, забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. 
Волевиявлення Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України на відчуження спірного майна підтверджується фактом укладення договору купівлі-продажу від 29 грудня 2008 року.
Листом Головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України за вих. № 140/3/1312 від 6 жовтня 2004 року надано згоду та стверджено поінформованість про відчуження нежилих приміщень магазину, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . 
Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю державних органів або підпорядкованих їм підприємств, установ чи організацій у рамках процедур, спеціально призначених для продажу майна, що перебуває у державній власності, при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу спірного майна з порушенням, вчиненим самим-же продавцем з огляду на неотримання ним передбаченого чинним на дату вчинення відповідного правочину дозволу (погодження) не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, який розраховує на належне урядуваним органів держави. 
Рішенням Європейського Суду з права людини у справі «Стретч проти Об`єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії» від 24 червня 2003 року, встановлено, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то у такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції», тому позбавлення особи цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.
Особа не може відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень, а державні органи не можуть вимагати повернення вчиненого у попередній стан, посилаючись на те, що вони при виконанні своїх повноважень припустилися помилки. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Потреба виправити колишню «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
Витребування спірного нерухомого майна від ОСОБА_1 як добросовісного набувача, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. 
З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в позові.
З висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.
Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись  ст. 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

       Апеляційну скаргу заступника військового прокурора Західного регіону України (тепер – Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Західного регіону) залишити без задоволення.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 6 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 1 грудня 2020 року.

Головуючий

Судді