ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
01 грудня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 347/1408/18
провадження № 61-6228св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Малорожинська сільська рада Косівського району Івано-Франківської області,
 
розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 28 листопада 2018 року в складі судді Крилюк М. І. та на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року в складі колегії суддів Ясеновенко Л. В., Пнівчук О. В., Томин О. О.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
27 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Малорожинської сільської ради, у якому просив визнати право власності на земельну ділянку кадастровий номер № 2623684501:01:001:0232, загальною площею 0,0662 га, для ведення особистого селянського господарства (обслуговування зерноскладу), яка знаходиться в с. Малий Рожин присілок Царина ; стягнути на його користь 20 000 грн моральної шкоди. 
 
В обґрунтування доводів позовної заяви вказував, що він на підставі рішення Малорожинської сільської ради від 22 вересня 1995 року № 27 є власником Ѕ частини зерноскладу, який передано позивачу як пай. Цим рішенням закріплено відповідну частину земельної ділянки під зерноскладом. 
 
02 березня 2015 року позивач звернувся до сільської ради із заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації на виділення земельної ділянки у приватну власність для ведення особистого селянського господарства та обслуговування зерноскладу, який йому належить на праві власності.
 
Рішенням Малорожинської сільської Ради, Косівського району, Івано-Франківської області від 19 березня 2015 року № 10-29/2015 позивачу було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою. В липні 2015 року Малорожинською сільською радою було завірено печаткою та підписом голови сільської ради проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення селянського господарства (обслуговування зерноскладу).
 
20 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із сформованим витягом та кадастровим планом земельної ділянки для затвердження проекту землеустрою та передачі земельної ділянки у власність. Рішенням Малорожинської сільської ради від 07 лютого 2017 року № 14- 8/2017 було затверджено проект землеустрою, а земельну ділянку 0,0662 га надано в оренду для ведення особистого селянського господарства (обслуговування зерноскладу). 
 
Проте, рішенням Косівського районного суду від 20 березня 2018 року вказане рішення сільської ради було скасовано та зобов`язано Малорожинську сільську раду вирішити питання щодо передачі у власність ОСОБА_3 цієї земельної ділянки.
 
Посилаючись на те, що рішенням сільської ради від 28 травня 2018 року № 24-14/2018 позивачу було відмовлено у заяві про надання у власність земельної ділянки, якою він користується добросовісно і безперешкодно з 1995 року, ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на земельну ділянку з кадастровим номером 2623684501:01:001:0232, загальною площею 0,0662 га, для ведення особистого селянського господарства (обслуговування зерноскладу), яка знаходиться в с. Малий Рожин присілок Царина.
 
Оскільки в результаті бездіяльності Малорожинської сільської ради суттєво погіршився стан його здоров`я, виникла необхідність придбання ліків та у зв`язку з моральними переживаннями просив стягнути з відповідача на його користь 20 000 грн моральної шкоди.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 28 листопада 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення, яке може бути використане в комерційних цілях, і земельна ділянка, право власності на яку просить визнати позивач, згідно рішення Малорожинської сільської ради від 05 липня 2010 року № 1 25/2010 віднесена до земель комерційного землекористування, а тому відповідно до чинного законодавства позивач не позбавлений права користування вказаною земельною ділянкою чи права її викупу. 
 
Крім того, рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 є жителем с. Тюдів і за місцем реєстрації та проживання використав своє право безоплатної приватизації земельних ділянок всього 0,4675 га, а саме: для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд площею 0,0861 га; для ведення особистого селянського господарства - 0,3814 га, тобто фактично використав своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. 
 
Відмовляючи у відшкодуванні моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, які призвели до моральних переживань. 
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 28 листопада 2018 року скасовано та постановлено нове рішення, яким у задоволенні позову  ОСОБА_1 до Малорожинської сільської ради про визнання права власності на земельну ділянку відмовлено. 
 
Апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю, вимог про оскарження дій органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування щодо відмови йому в задоволенні клопотання про передачу земельної ділянки у власність за набувальною давністю або залишення такого клопотання без розгляду не заявляв. В обґрунтування пред`явлених вимог ОСОБА_1 указував про те, що спірною ділянкою користується з 1995 року, не звертався до Малорожинської сільської ради з клопотанням про передачу йому у власність земельної ділянки саме в порядку набувальної давності та будь-якого рішення сільська рада з цього питання не приймала, а тому апеляційний суд зробив висновок про передчасність звернення до суду з даним позовом.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У березні 2019 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішенняКосівського районного суду Івано-Франківської області від 28 листопада 2018 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року і постановити нове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до Молорожинської сільської ради про визнання права власності на земельну ділянку. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскільки ОСОБА_1 є власником Ѕ частини зерноскладу, то відповідно до статті 120 ЗК України до нього переходить і право власності на відповідну частину земельної ділянки, на якій розміщено зерносклад без зміни її цільового призначення. Суди на дані обставини уваги не звернули та відмовили у задоволенні позову з інших підстав; вказує, що він звернувся до сільської ради із заявою про виділення йому у власність земельної ділянки, при цьому, відповідач знав що він безперешкодно користується спірною земельною ділянкою з 1995 року, а тому відповідно до статті 119 ЗК України має право на безоплатне оформлення права власності на неї за набувальною давністю.  
 
Відзив на касаційну скаргу
 
14 травня 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив Малорожинської сільської ради на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому вона просить залишити її без задоволенні, а оскаржувані судові рішення без змін. Вказує, що суди правильно встановили фактичні обставини справи та дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 . Вказує, що позивач відповідно до рішення Малорожинської сільської ради від 11 червня 2003 року № 4 передав спірну земельну ділянку у вільний земельний фонд сільської ради, а тому підстав для застосування статті 119 ЗК України немає. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Рішенням Малорожинської сільської ради від 22 вересня 1995 року №27 визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_1 право власності за кожним на 1/2 частину зерноскладу, який передано їм як пай, та закріплено земельну ділянку під зерноскладом в рівних частках площею 0,045 га за ОСОБА_4 та ОСОБА_1 
 
25 грудня 2014 року ОСОБА_1 виготовлено технічну документацію на належну йому 1/2 частину складу. 
 
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 09 червня 2016 року право власності на Ѕ частину нежитлової будівлі (зерносклад) загальною площею 397,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано 06 червня 2016 року за ОСОБА_1 . 
 
Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 19 жовтня 2016 року земельна ділянка площею 0,0662 га, кадастровий номер 2623684501:01:001:0232, що розташована в с. Малий Рожин Косівського району, присілок Царина, має цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства та відноситься до земель сільськогосподарського призначення. Інформація про зареєстроване право власності в Державному земельному кадастрі відсутня. 
 
Рішенням Малорожинської сільської ради від 07 лютого 2017 року було затверджено проект землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0662 га, яка знаходиться в с. Малий Рожин, присілок Царина, та надано в оренду ОСОБА_1 земельну ділянку кадастровий номер 2623684501:01:001:0232, загальною площею 0,0662 га, для ведення особистого селянського господарства (обслуговування зерноскладу).
 
Рішенням Косівського районного суду від 20 березня 2018 року визнано протиправними дії Малорожинської сільської ради та скасовано пункт 2 рішення вищезазначеного рішення сільської ради про надання в оренду ОСОБА_1 спірної земельної ділянки, зобов`язано Малорожинську сільську раду вирішити заяву про передачу її у власність ОСОБА_1 . 
 
Рішенням Малорожинської сільської ради від 28 травня 2018 року № 24-14/2018, прийнятим на виконання рішення Косівського районного суду від 20 березня 2018 року, відмовлено ОСОБА_1 в наданні у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства (обслуговування зерноскладу) загальною площею 0,0662 га в с. Малий Рожин, присілок Царина . Цим же рішенням рекомендовано ОСОБА_1 звернутись до Малорожинської сільської ради із клопотанням про надання земельної ділянки у користування (оренду).
 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга подана до набрання чинності Закону України № 460-ІХ від 15 січня 2020 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», тому відповідно до пункту 2 прикінцевих та перехідних положень вищезазначеного закону розглядається у порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.
 
Згідно з положеннями статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній до 08 лютого 2020 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Оскаржувані судові рішення  відповідають зазначеним вимогам закону.
 
Відповідно до статті 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 729/608/17 (провадження № 14-648цс18) вказано, що «умовами набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю є: 1) добросовісність користування земельною ділянкою, яке полягає у невчиненні особою перешкод власнику земельної ділянки у реалізації ним свого права власності на це майно протягом 15 років; 2) відкритість користування, яке має бути очевидним для усіх інших осіб; 3) безперервність користування протягом 15 років; 4) відсутність документів, які б свідчили про наявність у громадянина прав на цю земельну ділянку. Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю. Порядок набуття громадянами права власності на земельну ділянку встановлений у ЗК України. Відповідно до статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначається цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначене бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. За змістом положень статті 122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або в користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування».
 
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Встановивши, що позивач не звертався до Малорожинської сільської ради з клопотанням про передачу йому у власність земельної ділянки саме в порядку набувальної давності та будь-якого рішення сільська рада з цього питання не приймала,апеляційний суд обґрунтовано відмовив в задоволенні позову, адже вирішення питання про передачу земельної ділянки у власність на підставі набувальної давності належить до компетенції відповідних органів державної власності, ради місцевих органів АР Крим або органів місцевого самоврядування.
 
Доводи касаційної скарги про те, що позивач має право власності на земельну ділянку відповідно до статті 120 ЗК України, не заслуговують на увагу з таких підстав. 
 
Згідно зі статтею 120 ЗК України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки.
 
Статтею 377 ЦК України передбачено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.
 
Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.
 
Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.
 
Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 514/1571/14 (провадження 14-552цс18). 
 
Як встановлено апеляційним судом, зерносклад, отриманий у власність ОСОБА_1 , розташований на земельній ділянці, яка була закріплена за позивачем рішенням Малорожінської сільської ради від 22 вересня 1995 року № 27, тобто передана йому в користування. Нерухоме майно, розташоване на цій землі, ніяким чином не відчужувалося, а тому доводи касаційної скарги про наявність підстав для визнання за позивачем права власності на вказану земельну ділянку на підставі статті 120 ЗК України, є безпідставними. 
 
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що рішення апеляційного суду постановлено без додержання норм матеріального та процесуального права, і зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржене рішення суду апеляційного суду без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 28 листопада 2018 року та на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року, залишити без задоволення.
 
Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року в частині позовних вимог про визнання права власності на земельну ділянку, залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                    Н. О. Антоненко
 
                                                                                                               О. І. Дундар
 
                                                                                                                М. М. Русинчук