ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року	Львів	Справа № 380/4566/20 пров. № А/857/13956/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:                                        Затолочного В.С.,
суддів:                                                  Сеника Р.П., Хобор Р.Б.,
розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 380/4566/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності, стягнення індексації грошового забезпечення (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Сидор Н.Т. у м. Львів Львівської області 01.10.2020 року за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, дата складення повного тексту судового рішення 06.10.2020 року), -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі також – ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (надалі також ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), в якому, з врахуванням уточнення позовних вимог, просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у період з 01.01.2016 по 16.10.2018;
- стягнути з відповідача на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 16.10.2018 у сумі 94973,89 грн;
- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати у сумі 1961,28 грн, що сплачені за проведення судово-економічної експертизи та 3000 грн сплачені за правову допомогу.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 16.10.2018 з урахуванням базових місяців січня 2016 року та серпня 2017 року.
Зобов`язано відповідача здійснити позивачу перерахунок індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 16.10.2018 з урахуванням січня 2008 року та березня 2018 року як базових місяців та здійснити виплату з урахуванням виплаченої суми.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
У задоволенні вимоги позивача про стягнення на його користь понесених судових витрат у сумі 1961,28 грн, що сплачені за проведення судово-економічної експертизи, - відмовлено.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ВЧ НОМЕР_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1500,00 грн.
У стягненні решти витрат на правничу допомогу відмовлено.
Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив відповідач, оскільки вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2020 року та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 . 
В обґрунтування апеляційних вимог, наводячи норми матеріального права та окремі обставини справи, вказує, що повноваження щодо нарахування індексації, в тому числі, щодо визначення базового місяця для такого нарахування, у відповідності до положень Закону України від 03.07.1991 № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» (надалі також - Закону № 1282-ХІІ) та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 (надалі також – Порядок № 1078), покладається на відповідача, а тому, підстави для зобов`язання останнього здійснити розрахунок індексації позивача з урахуванням базового місяця «січень 2008 року» відсутні. Крім того, на думку апелянта, ним правильно проведений обрахунок суми індексації. Апелянт також вважає, що витрати на правову допомогу є неспівмірними зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Представник позивача подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує проти вимог скарги, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, просить відмовити у задоволенні вимог апелянта, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також – КАС України).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 16.10.2018 № 249 позивача, звільненого відповідно до підпункту «б» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок та військову службу» з військової служби наказом командувача Національної гвардії України від 19.09.2018 № 148 о/с в запас Збройних Сил України за станом здоров`я, виключено із списків особового та з усіх видів забезпечення.
Листом командира ВЧ НОМЕР_1 від 21.01.2020 № 50/02/32-79 «Щодо виплати індексації грошового забезпечення» позивача на його звернення повідомлено про те, що відповідно до даних про виплачене грошове забезпечення у період з 2016 по 2018 роки позивачу нараховувалась та виплачувалась індексація грошового забезпечення за 2016 рік, у 2017 у зв`язку з відсутністю фінансових ресурсів дану виплату не було передбачено у кошторисі військової частини на 2017 рік та у штатному розписі військової частини на 2017 рік. 
Відповідно до довідки ВЧ НОМЕР_1 про нараховане грошове забезпечення та сплачені суми індексації ОСОБА_1 від 21.01.2020 № 20 з січня 2016 року по жовтень 2018 року позивачу нараховано та виплачено 493,10 грн індексації грошового забезпечення, а саме: за липень 2016 року – 59,45 грн; за серпень 2016 року – 59,45 грн; за вересень 2016 року – 59,45 грн; за жовтень 2016 року – 59,45 грн; листопад 2016 року – 59,45 грн, за грудень 2016 року – 195,85 грн., у 2017 та 2018 роках індексація грошового забезпечення не нараховувалася та не виплачувалась.
Згідно з довідкою ВЧ НОМЕР_1 про нараховане грошове забезпечення та сплачені суми індексації ОСОБА_1 від 17.02.2020 № 62 з 01.01.2017 по 16.10.2018 індексація не виплачувалась, базовими місяцями для нарахування індексації є: січень 2016 року, січень 2017 року, серпень 2017 року, березень 2018 року.
ОСОБА_1 , вважаючи, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо нарахування та виплати йому індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 16.10.2018, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що дії відповідача щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення позивача за період з 01.01.2016 по 16.10.2018 з урахуванням базових місяців січня 2016 року та серпня 2017 року є протиправними, оскільки такі дії безпосередньо призвели до нарахування позивачу сум індексації у занижених розмірах, у зв`язку з чим порушили його права та інтереси. Також, суд вирішив, що заявлений представником позивача до відшкодування розмір витрат на правничу допомогу є неспівмірним зі складністю справи та непропорційним до предмета спору, а тому підлягає зменшенню до 1500,00 грн.
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів встановила наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. 
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (надалі також – Закон № 2011-XII), у статті першій якого, зокрема, встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до частини другої статті 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (частина третя статті 9 Закону № 2011-XII).
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 1 Закону № 1282-XII індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Згідно зі статтею 2 Закону № 1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їхніх сімей і пенсій, які індексуються відповідно до закону за цими видами страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі.
Кабінет Міністрів України може встановлювати інші об`єкти індексації, що не передбачені частиною першою цієї статті (частина друга статті 2 Закону № 1282-XII).
Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення (частина шоста статті 2 Закону № 1282-XII).
Відповідно до статті 4 Закону № 1282-XII індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.
Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
У разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України (стаття 6 Закону № 1282-XII).
Згідно з абзацом 5 статті 18 Закону України від 05.10.2000 № 2017-III «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» (надалі також - Закон № 2017-III) Законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.
Частиною другою статті 19 Закону № 2017-III визначено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Порядок № 1078 визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.
Підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 6 лютого 2003 року № 491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту (пункт 1-1 Порядку № 1078).
Відповідно до пункту 2 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
Пунктом 4 Порядку № 1078 передбачено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.
Згідно з абзацами 1-4 пункту 5 Порядку № 1078 у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.
Відповідно до абзацу 2 пункту 6 Порядку № 1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з відзиву на позовну заяву та позиції апелянта, викладеної в апеляційній скарзі, відповідач не заперечує фактів непроведення нарахування індексації та її невиплати позивачу за 2017 та 2018 роки.
Наведений ним у відзиві на апеляційну скаргу розрахунок індексації за 2017 та 2018 роки не є підтвердженням проведення нарахування позивачу індексації у зазначений період.
При цьому спірним, в межах доводів апеляційної скарги, залишається можливість застосування базових місяців, відмінних від застосованих позивачем при нарахуванні індексації грошового забезпечення позивача у 2016 році, а також у 2017 та 2018 роках (за які нарахування проведено не було).
З відзиву на позовну заяву та долученої до нього довідки про розрахунок суми індексації ОСОБА_1 відповідно до Порядку № 1078, вбачається, що позивачем при розрахунку індексації за період січня 2016 року – липня 2017 року застосований базовий місяць «січень 2016 року» (у зв`язку з підвищенням грошового забезпечення позивача за рахунок збільшення розмірів щомісячної премії та додаткової грошової винагороди), за період серпня 2017 року – лютого 2018 року застосований базовий місяць «серпень 2017 року» (у зв`язку з підвищенням грошового забезпечення позивача за рахунок збільшення розмірів отримуваних ним додаткових видів грошового забезпечення – надбавки за вислугу років, надбавки за виконання особливо важливих завдань під час проходження служби, щомісячної премії та додаткової грошової винагороди), за період березня 2018 року – жовтня 2018 року застосований базовий місяць березень 2018 року (у зв`язку з підвищенням грошового забезпечення позивача за рахунок збільшення всіх складових грошового забезпечення).
Суд першої інстанції, частково погодившись з доводами позивача, зобов`язав відповідача здійснити перерахунок ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 16.10.2018 з урахуванням січня 2008 року та березня 2018 року, як базових місяців та здійснити виплату з урахуванням виплаченої суми.
При цьому висновки суду першої інстанції ґрунтуються на тому, що застосування інших базових місяців відповідно до позиції відповідача неможливе, оскільки, до березня 2018 року зростання розміру грошового забезпечення позивача відбувалося не за рахунок збільшення посадового окладу, а за рахунок збільшення інших додаткових виплат.
Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає, що нарахування сум індексації є виключними дискреційними повноваженнями відповідача.
У постанові від 17 вересня 2020 року у справі № 420/1207/19 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов аналогічного висновку, який з огляду на частину п`яту статті 242 КАС України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці (грошового забезпечення). За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Тобто, визначення та нарахування суми індексації за певний період належить до дискреційних повноважень відповідача.
Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.
Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.
Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № 11(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Здійснюючи судочинство, Європейський суд з прав людини (надалі також - ЄСПЛ) неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсґор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
У рішенні ЄСПЛ від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку, «...надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».
Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.
Розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу, і який виплачував йому грошове забезпечення. Саме на відповідача за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення з визначенням вихідних величин для такого обрахунку.
Визначення базового місяця належить до виключної компетентності відповідача і суд не має повноважень визначати складові елементи нарахування індексації та здійснення його розрахунку, оскільки відповідно до законодавства обчислення таких сум належить до відання компетентних структур відповідача, а тому належним способом захисту порушених прав позивача, на переконання суду апеляційної інстанції, у випадку невиконання зазначеного обов`язку відповідачем є зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за спірний період.
Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне наголосити також на тому, що відповідно до частини 6 статті 5 Закону № 1282-ХІІ та абзацу 11 пункту 6 Порядку № 1078 проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік, що також свідчить про надання законодавцем виключних дискреційних повноважень саме роботодавцеві в частині нарахування та виплати індексації.
Позивачем не заперечується фактичне збільшення його грошового забезпечення у спірний період за рахунок інших (крім посадового окладу) складових такого забезпечення.
Як зазначалося вище, законодавчо визначене, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (ст. 9 Закону № 2011-ХІІ).
Статтею 2 Закону № 1282-ХІІ, статтею 9 Закону № 2011-ХІІ, пунктом 2 Порядку № 1078 передбачена індексація саме грошового забезпечення військовослужбовців, а не посадового окладу, як зазначив в позові позивач і з доводами якого погодився суд першої інстанції.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції послався на положення абзаців 1 - 5 пункту 5 Порядку № 1078, відповідно до яких у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.
Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.
Сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу.
Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.
У разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру.
Даний пункт викладений у редакції, чинній з 15 грудня 2015 року.
До 15.12.2015 року абзаци 1- 4 пункту 5 Порядку № 1078 були викладені в наступній редакції.
У разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. У базовому місяці значення індексу споживчих цін приймається за 1 або 100 відсотків. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації.
У разі коли підвищення розмірів мінімальних соціальних гарантій, зазначених в абзаці першому цього пункту, не супроводжується зростанням грошових доходів громадян, передбачених  пунктом 2  цього Порядку, грошові доходи індексуються на загальних підставах відповідно до  пунктів 1-1  і  4  цього Порядку.
У разі коли грошовий дохід з урахуванням суми підвищення менше суми грошового доходу з урахуванням індексації до його підвищення, у базовому місяці сума загального доходу визначається з таким розрахунком, щоб сума грошового доходу з урахуванням індексації не перевищувала загального доходу до його підвищення.  Приклад проведення індексації у разі підвищення грошових доходів  наведено в додатку 4 до цього Порядку.
Місяць, в якому відбувається підвищення грошових доходів працівників у зв`язку із розширенням зони обслуговування, збільшенням обсягу робіт, суміщенням професій (посад), виконанням обов`язків тимчасово відсутнього працівника, оплатою за роботу за сумісництвом на одному підприємстві, в установі, організації, а також за рахунок збільшення розміру премії, не вважається базовим під час обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації (у разі, коли не відбувається підвищення тарифної ставки (окладу).
Тобто в чинній редакції Порядку № 1078, на відміну від редакції до 15.12.2015 року, відсутнє таке поняття як «базовий місяць» для розрахунку індексації.
Тому і його застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин, які виникли після 15.12.2015 року, безпідставне.
До того ж, зобов`язуючи відповідача при розрахунку індексації за період січня 2016 року – лютого 2018 року застосувати січень 2008 року як базовий безпідставне, оскільки до 15.12.2015 року діяв інший механізм визначення та обрахунку індексації.
Аналіз редакції пункту 5 Порядку № 1078, а особливо його 1 – 5 абзаців свідчить про те, що значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення тарифних окладів (стипендій), для обрахунку приймається за 1 або 100 відсотків лише коли таке підвищення відбулося після 15.12.2015 року або після цієї дати.
Прийняття підвищення тарифних окладів (стипендій), яке сталося до 15.12.2015 року, за 1 або 100 відсотків порушує таку складову верховенства права, як принцип правової визначеності, та суперечить положенням частини 1 статті 58 Конституції України, згідно якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Тому у відповідача були відсутні підстави для застосування для обрахунку індексації позивачу січня 2008 року як базового місяця.
Разом з цим, матеріали справи свідчать, що індексація позивачу, при наявності підстав для її нарахування позивачу за січень 2017 – лютий 2018 років не нараховувалась та не виплачувалась.
Даний факт не заперечується відповідачем.
Виплата позивачу обрахованої відповідачем суми індексації у 2016 році також не оспорюється.
Відтак, на думку апеляційного суду, належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з січня 2017 року по лютий 2018 року.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта, що витрати на правову допомогу є неспівмірними зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи, оскільки суд першої інстанції при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, дослідив на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, значенню справи.
Суд першої інстанції прийняв заперечення представника відповідача щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, критично оцінив розрахунок вартості наданих адвокатом послуг та дійшов правильного висновку, що розмір заявлених до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу є завищений.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо витрат на правову допомогу і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
З врахуванням вказаного аналізу законодавства та матеріалів справи, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно частин першої та другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Невідповідність висновків суду обставинам справи вважається у тому разі, якщо останні встановлені судом повно та згідно з дослідженими ним доказами, проте висновки зі встановлених обставин зроблені невірно.
Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши статтю 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо розподілу судових витрат, однак допустив неправильне застосування норм матеріального права при вирішенні спору по суті.
Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції у справі, що розглядається не дав належної оцінки встановленим обставинам, неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до ухвалення помилкового рішення, а відтак апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду в частині скасувати прийняттям постанови про задоволення адміністративного позову частково.
Керуючись статтями 241, 242, 308, 310, 315, 317, 321, 325, 370 КАС України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 380/4566/20 скасувати в частині задоволення позовних вимог та прийняти в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у період з 01.01.2017 року по 28.02.2018 року.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2017 року по 28.02.2018 року.
У решті рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	В. С. Затолочний 	
судді	 	Р. П. Сеник 	
 	 	Р. Б. Хобор