ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2347/20 Справа № 200/5405/19  Категорія 4 	  	Суддя у 1-й інстанції - Демидова С. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Деркач Н.М., Пищиди М.М.,
при секретарі - Пивоваровій А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2019 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради про зобов`язання вчинити дії щодо приватизації житла, - 

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що ОСОБА_3 , який є батьком ОСОБА_1 у 1990 році був виданий ордер на квартиру АДРЕСА_1 ). У зв`язку зі смертю ОСОБА_3 у 2004 році за заявою ОСОБА_1 були змінені особові рахунки на ім`я ОСОБА_1 . Однак, оригінал і копія ордеру не зберіглися, у зв`язку з чим Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради було відмовлено у приватизації вказаної квартири. 
За викладених обставин звернулись до суду з цим позовом і просили зобов`язати відповідача здійснити приватизацію вказаної квартири за відсутності ордера.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачами недоведений факт правомірності набуття права користування спірним житловим приміщенням на підставі ордеру про надання жилої площі, внаслідок не надання доказів на підтвердження видачі відповідного ордеру, а відтак, відсутні правові підстави для задоволення вимог про зобов`язання відповідача здійснити приватизацію квартири.
Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просили скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції неповно з ясовано обставини справи, які мають значення для справи, а висновки суду не відповідають матеріалам справи, крім того, порушено норми матеріального та процесуального права. 
30 березня 2020 року Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив, що апеляційна скарга є необґрунтованою, скаржниками не доведено в чому саме судом першої інстанції були порушені норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права, оскільки у встановленому законом порядку виконавчий комітет Дніпровської міської ради рішення про надання спірного житла позивачу не приймав, лише повідомив про неможливість розгляду заяви про приватизацію житла через ненадання повного необхідного пакету документів, зокрема ордеру на жиле приміщення.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні в частині правового обґрунтовування відмови у задоволенні позову, з огляду на наступне. 
Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина 1 статті 367 ЦПК України).
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є донькою ОСОБА_3 , який ІНФОРМАЦІЯ_2 помер (а.с. 9,19).
06 липня 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до органу приватизації із заявою про оформлення передачі в приватну власність квартири АДРЕСА_1 ) (а.с. 15). 
До заяви додали довідку про склад сім`ї наймача, видану КП Жилсервіс 2 Дніпровської міської ради 15 серпня 2018 року, згідно якої за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: починаючи з 24 грудня 1990 року ОСОБА_1 – наймач, та з 28 березня 2003 року – її донька ОСОБА_2 (а.с. 13).
За результати розгляду заяви, ОСОБА_1 було повідомлено листом №3/93516 від 20 липня 2018 року про неможливість розгляду її заяви про приватизацію житла, внаслідок ненадання повного необхідного пакету документів, зокрема ордеру на жиле приміщення (а.с. 16).
Судом встановлено, що спірна квартира належить до житлового фонду виконавчого комітету Дніпровської міської ради. 
Виконавчий комітет Дніпровської міської ради рішення про надання спірного житла не приймав, ордер на це жиле приміщення, відповідно до ст.58 ЖК УРСР, не видавав.
За змістом частини другої статті 4 Житлового кодексу Української РСР (далі – ЖК Української РСР) жилі будинки і жилі приміщення в будівлях, що належать державі, є державним житловим фондом.
Частиною першою статті 5 ЖК Української РСР передбачено, що державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).
За змістом частини першої статті 1 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі – Закон №2482-XII) суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, тобто у їх власність, як квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд і допоміжних приміщень (підвалів, сараїв тощо) цього фонду.
Згідно з частинами першою, другою статті 2 Закону № 2482-XII до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. Не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.
Частинами четвертою, п`ятою статті 5 Закону № 2482-XII передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.
Згідно зі статтею 8 Закону № 2482-XII приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.
Згідно з пунктом 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 (далі – Положення), громадянин подає до органів приватизації, зокрема, копію ордера на жилу площу в гуртожитку. 
Статтями 58, 59 ЖК України визначені підстави і порядок видачі ордера та визнання ордера на жиле приміщення недійсним, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.
Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. 
В даному випадку звернення позивачів з проханням вчинити дії щодо приватизації житла не є порушенням житлових прав та не свідчить про невизнання або оспорювання відповідачем цих прав.
Враховуючи відсутність порушень житлових прав позивачів з боку відповідача, підстави для судового захисту, відсутні. 
З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову є правильним, проте суд першої інстанції помилково зазначив підстави відмови: недоведеність заявлених вимог, в той час, як заявлений позов, з урахуванням встановлених обставин, є передчасним.
Суд наголошує, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до п.2 ч.1ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Таким чином, колегія приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та зміни оскаржуваного рішення в частині правового обґрунтування підстав відмови у задоволенні позову, а саме з підстав його передчасності.
Доводи апеляційної скарги про те, що після смерті ОСОБА_3 , позивачі продовжили правомірно проживати у спірному житлі, не заслуговують на увагу, оскільки не свідчить про невизнання або оспорювання відповідачем права на проживання у спірному житлі, у зв`язку з чим предмет судового захисту відсутній. 
Доводи апеляційної скарги про те, що підтвердженням законного вселення до житла є факт реєстрації позивачів у спірній квартирі і оплата комунальних послуг, не заслуговують на увагу, оскільки позивачами не доведено факту відмови у приватизації вказаної квартири. 
Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2019 року - змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида