Номер провадження: 22-ц/813/2601/20 
Номер справи місцевого суду: 522/24234/16-ц
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.11.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого-суддіКомлевої О.С.,
суддів:Сегеди С.М., Гірняк Л.А.,
з участю секретаря Воронової Є.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Чернявської Л.М., повний текст рішення складено 09 квітня 2019 року, -
в с т а н о в и в:
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Міністерства аграрної політики та продовольства України, Фонду державного майна України про визнання права власності на нерухоме майно, що перебуває в державній власності за набувальною давністю.
В обґрунтування свого позову позивачка зазначила, що у зв`язку з її працевлаштуванням в червні 1993 року в Одеському хлібокомбінаті № 3, їй, як особі, що не мала власного житла у м. Одесі, було надано приміщення у гуртожитку підприємства за адресою: АДРЕСА_1 , за якою вона була прописана, саме як у гуртожитку. 19.08.1994 року ОСОБА_1 звільнилася з роботи, але залишилася проживати у гуртожитку.
Підприємство не скористалося своїм правом на виселення ОСОБА_1 без надання їй іншого жилого приміщення, вона мешкає у спірному приміщенні з двома своїми неповнолітніми дітьми, яке представляє собою не окрему будівлю, а виділені приміщення першого поверху одного з флігелів житлового будинку АДРЕСА_1 .
Також позивачка зазначила, що на підставі рішень постачальників комунальних послуг для укладення прямих договорів з ПАТ «Одеська ТЕЦ» вказані приміщення були включені до бази даних споживачів як «квартира  АДРЕСА_2 ». Згідно відомостей ПАТ «Енергопостачальна компанія Одесаобленерго» та КП «Теплопостачання м. Одеси» позивачка є єдиним абонентом за вказаною адресою з 2004 та 2007 року, спірне майно знаходиться в державній власності.
Позивачка вважає, що вона добросовісно користується державним майном, та має право на визнання за нею права власності на вказане майно за набувальною давністю, в зв`язку з чим просила визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_3 , яка складається з чотирьох житлових кімнат та підсобних приміщень загальною площею 111,00 кв. м., жилою площею 69,9 кв.м.
У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до Одеської міської ради,  ОСОБА_1  про визнання права власності, в обґрунтування якого зазначила, що відповідно до рішення профспілкових зборів Одеського хлібокомбінату № 3 від 22.10.1998 року працівниці хлібокомбінату ОСОБА_2 було виділено вільну квартиру АДРЕСА_3 , в яку вона разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_3 заселилася та проживає.
В даному приміщенні проживають ОСОБА_1 з двома дітьми та ОСОБА_2 з донькою. Також ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з початку проживання у житловому приміщенні АДРЕСА_3 здійснюють оплату комунальних послуг, шляхом відрахувань із заробітної плати.
Оскільки, ОСОБА_2 фактично займає кімнату № 1 площею 7,8 кв.м. та у кімнаті 2 загальною площею 24,4 кв.м. - площу 15,5 кв.м., що загалом складає 23,3 кв.м., вважає, що вона займає 1/3 частину від житлової площі квартири. Також у спільному користуванні ОСОБА_2 з ОСОБА_1 перебувають інші нежитлові приміщення (підсобні площею 41,1 кв.м.), які знаходяться у даній квартирі. 
Враховуючи те, що дане майно є безхазяйним, ОСОБА_2 просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/3 частину вказаної квартири АДРЕСА_3 .
Судом до участі у справі,в якості третіх осіб були залучені Одеська міська рада та ОСОБА_2 .
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2019року у задоволені позову  ОСОБА_1 відмовлено. У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. 
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати частково, позов ОСОБА_1 задовольнити, в решті рішення залишити без змін, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, судом не з`ясовані обставини справи.
У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначила, що вона не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності на спірне приміщення та не відповідає матеріалам справи висновок суду про те, що ОСОБА_1 розуміла, що спірне приміщення перебуває у чужій власності, а саме у комунальній власності територіальної громади м. Одеси.
Інші учасники справи рішення суду не оскаржують.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 , представник ОСОБА_2 зазначила, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтовані, так як позивачем не доведено наявність всіх підстав для визнання права власності за набувальною давністю.
У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 , представник Міністерства аграрної політики та продовольства України зазначає, що оскільки позивачем не доведено наявність у спірного приміщення статусу безхазяйної речі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 .
У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_6 , представник Фонду державного майна України зазначає, що на думку Фонду, права чи інтереси позивача жодним чином не порушені, оскільки у приватній власності ОСОБА_1 знаходиться 1/3 частки спірного майна, а тому позовні вимоги про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю є безпідставними та не підлягають задоволенню.
Сторони про розгляд справи на 04 листопада 2020 року були сповіщені належним чином (а.с. 163-170 т. 2).
Від адвоката Тонкошкури В.Л., представника ОСОБА_2 до суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутністю (а.с. 171-172 т. 2).
Також до суду надійшло клопотання від адвоката Федорова А.А., представника ОСОБА_1 про розгляд справи за їх відсутністю (а.с. 173-174 т. 2).
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, та від яких не надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (09 листопада 2020 року).
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст.  375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що  ОСОБА_1 з 17.11.1993 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до довідки КП «ОМБТІ та РОН» від 14.01.2008 року за позивачкою нерухоме майно не зареєстровано. З копії розрахункової книжки за електроенергію вбачається, що на ім`я ОСОБА_1 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 на зазначену квартиру. Також, відповідно до розрахункової книжки ВАТ «Одеська ТЕЦ» по оплаті за теплопостачання та гаряче водопостачання на позивачку відкритий особовий рахунок № НОМЕР_2 .
Крім того, відповідно до рішення профспілкових зборів Одеського хлібокомбінату № 3 від 22.10.1998 року працівниці хлібокомбінату ОСОБА_2 була виділена вільна квартира АДРЕСА_2 , що підтверджується протоколом № 18, куди вона разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_3 заселилися.
Тобто у зазначеній квартирі проживають ОСОБА_1 з двома дітьми та ОСОБА_2 з донькою.
Житлове приміщення, в якому проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_2 має загальну площу 111, 0 кв.м. з яких житлова 69,9 кв.м. , підсобна, 41,1 кв.м. та складається з 4 жилих кімнат : 1-а кімната 7,8 кв.м.; 2-а кімната, 24,4 кв.м., 3-тя кімната 15,4 кв.м. , 4-а кімната - 22,3 кв.м., кухня площею, 6,2 кв.м., ванна кімната - 4,1 кв.м., туалет 1,4 кв.м., коридор 4,6 ; 4,6; 17,6 кв.м. , кладова - 2,6 кв.м., що підтверджується технічним паспортом, виготовленим 26.02.2009 року на ім`я ОСОБА_1 .
ОСОБА_1 вважає, що вона набула право власності на все дане приміщення, яке перебуває в державній власності за набувальною давністю, а ОСОБА_2 вважає, що вона набула право власності на 1/3 частину цього приміщення, яке є безхазяйним за набувальною давністю.
Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно, що перебуває в державній власності за набувальною давністю, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не довела добросовісність володіння спірним майном, відкритість володіння цим майном, безперервність володіння цим майном, володіння цим майном протягом встановленого законом строку (ч.1 ст. 344 ЦК України).
При цьому, на переконання суду, володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем й у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Як встановлено судом, ОСОБА_1 , як наймач, уклала з Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради, як наймодавцем, 07 травня 2008 року договір найму житла в будинках державного і комунального жилого фонду, а саме найму квартири АДРЕСА_3 .
Тобто, укладаючи даний договір найму, ОСОБА_1 розуміла, що спірне приміщення перебуває у чужій власності, зокрема, комунальній власності територіальної громади м. Одеси, від імені якої виступає Одеська міська рада в особі Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, як наймодавець по вказаному договору.
На підставі викладеного, суд прийшов до обґрунтованого висновку проте, що оскільки ОСОБА_1 не довела наявність підстав для визнання права власності за набувальною давністю на спірне приміщення, суд за необґрунтованістю відмовив у задоволені її позову.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що вона не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності на спірне приміщення та не відповідає матеріалам справи висновок суду про те, що ОСОБА_1 розуміла, що спірне приміщення перебуває у чужій власності, а саме у комунальній власності територіальної громади м. Одеси,колегія суддів вважає безпідставними, оскільки спростовуються тим, що  ОСОБА_1 намагалася приватизувати спірне житло, крім того, як встановлено судом спірне приміщення не перебуває у державній власності.
Зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення, а доказів на спростування доводів позовних вимог до суду надано не було.
Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. 
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2019 року– залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 09 листопада 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Л.А. Гірняк