Справа № 302/1430/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

30 вересня 2020 року м. Ужгород

       Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Готри Т.Ю.,
суддів Собослоя Г.Г., Мацунича М.В., 
за участі секретарки судового засідання Микуляк Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Міжгірського районного суду Закарпатського області від 16 січня 2020 року, ухвалене суддею Гайдур А.Ю., 

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК” (далі – АТ КБ “ПРИВАТБАНК”) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовано тим, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання послуг кредитних карт від 29.12.2015 ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 9 560,56 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним генеральна угода разом із запропонованими банком умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами, з якими можна ознайомитися на офіційному веб-сайті банку за відповідним посиланням, складають між ним і банком кредитний договір. Згідно з умовами договору ОСОБА_1 повинен здійснювати погашення заборгованості щомісяця, яке складається із заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. 
Посилаючись на те, що ОСОБА_1 своїх зобов`язань за цим договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим станом на 24.11.2019 в нього виникла заборгованість у розмірі 23 696,94 грн, яка складається з: 9 560,56 грн заборгованості за кредитом; 6 109,72 грн заборгованості по відсоткам за користування кредитом і 8 026,66 грн заборгованості за пенею, які позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь, а також судові витрати в розмірі 1 921 грн по сплаті судового збору.

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 16 січня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість у розмірі 23 696,94 грн, що складається з: 9 560,56 грн заборгованості за тілом кредиту; 6 109,72 грн заборгованості по відсоткам за користування кредитом і 8 026,66 грн заборгованості за прострочене зобов`язання (пенею), а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 921 гривень.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 10 березня 2020 року поновлено ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , строк на апеляційне оскарження зазначеного рішення місцевого суду.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Рішко С.І. посилався на порушенням судом норм матеріального і процесуального права. Вказував на несвоєчасне і неналежне повідомлення ОСОБА_1 про час і місце розгляду справи, безпідставний її розгляд 16.01.2020 без відкладення на інший час, що призвело до порушення прав відповідача, зокрема, заперечити про розгляд справи в порядку спрощеного провадження, подання відзиву на позов, заяви про застосування строків позовної давності. Стверджував про пропуск банком строків позовної давності як загальної, так і спеціальної, про зміну з 27.01.2016 умов кредитного договору внаслідок прострочення заборгованості за кредитом, оскільки банк управі був саме з цієї дати вимагати дострокового стягнення всієї суми заборгованості, за винятком, нарахованих відсотків і неустойки, а тому, з урахуванням сплачених відповідачем платежів з 31.03.2017 по 11.08.2018, заборгованість за кредитом становить лише 134,52 гривні. Звертав увагу і на безпідставне стягнення судом пені, оскільки її розмір генеральної угодою (пункт 2.8) сторонами не узгоджувався і ОСОБА_1 умови і правила банку, в тому числі додані до позову, не підписувалися, та вони не є складовою частиною договору. На його думку, суд повинен був відмовити в задоволенні позову щодо стягнення з ОСОБА_1 пені, яка до того ж банком є нарахованою непропорційно до розміру тіла кредиту, та перерахувати заборгованість і стягнути з відповідача за період з 29.12.2015 по 31.12.2018, з урахуванням сплачених ним банку коштів, лише 4 649,37 грн заборгованості, яка складається: 4 341,14 грн тіла кредиту і 308,23 грн відсотків за користування кредитом. 
Просив оскаржене судове рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 відмовити, в тому числі з підстав пропуску строку позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» посилалося на безпідставність апеляційної скарги, оскільки сторони в генеральній угоді про реструктуризацію боргу узгодили всі істотні умови договору, а саме: новий строк погашення заборгованості з 29.12.2015 по 31.12.2018, розмір заборгованості, розмір відсоткової ставки, порядок і спосіб внесення платежів на погашення боргу, ознайомлення ОСОБА_1 з умовами і правилами, тарифами банку, які є загальнодоступними і розміщенні у відділеннях банку та на офіційному сайті банку. Звертав увагу апелянт і на те, що розрахунок заборгованості відповідачем не спростовано, відповідна судово-економічна експертиза з цього приводу не призначалась, а цей правочин (кредитний договір) є правомірним, оскільки протилежне не встановлено ні законом щодо його нікчемності, ані судом щодо його недійсності. Стверджував банк також, що відповідач не скористався своїм правом на подачу заяви до суду першої інстанції про застосування позовної давності, розгляд якої і застосування позовної давності є лише прерогативою суду першої інстанції до винесення ним судового рішення, а тому апеляційний суд не управі розглядати таку заяву. До того ж банк звернувся до суду в межах трирічного строку позовної давності, оскільки строк дії генеральної угоди закінчувався 31.12.2018, однак цей строк переривався ОСОБА_1 частковим погашенням кредиту, востаннє 11.08.2018 шляхом сплати ним 1 000 гривень. Уважав банк і безпідставними доводи апеляції про порушення зі своєї сторони законодавства про захист прав споживачів, не надання відповідачу повної інформації про умови кредитування, відповідальності за їх порушення.
З огляду на це АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Рішко С.І. апеляційну скаргу підтримав, з підстав наведених у ній, та просив скасувати оскаржене судове рішення і ухвалити нове, яким у позові банку відмовити.

Представник позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Дурдинець Р.Ю. в судовому засіданні просила апеляційну скаргу відхилити, за обставин наведених у відзиві на апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції залишити без змін. 

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позов банку, суд першої інстанції керувався його доведеністю, проте колегія суддів із таким висновком суду першої інстанції у повній мірі погодитись не може з огляду на таке.

Судом установлено, що 29.12.2015 між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (правонаступник АК КБ «ПРИВАТБАНК») і ОСОБА_1 було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання послуг кредитних карт від 29.12.2015 (а.с.7).

Відповідно до пункту 2.1. цієї генеральної угоди банк надав відповідачу споживчий кредит у вигляді встановленої кредитної лінії на платіжну картку в розмірі 9 560,56 грн, строком з 29.12.2015 по 31.12.2018, зі сплатою 18 відсотків річних /1.5% у місяць х 12 місяців/ на суму залишку кредиту. Погашення заборгованості здійснюється шляхом: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця у вигляді щомісячного платежу в розмірі 346,86 грн заборгованості по кредиту, яка складається із заборгованості по кредиту і процентів, а також інших витрат згідно з умовами і правилами. Цим же пунктом і пунктом 1.1.3. визначено дату остаточного погашення заборгованості – 31.12.2018.
Згідно з розрахунком заборгованості за Генеральною угодою від 29.12.2015 у відповідача ОСОБА_1 станом на 24.11.2019 виникла заборгованість у розмірі 23 696,94 грн, яка складається з: 9 560,56 грн заборгованості за кредитом; 6 109,72 грн заборгованості по відсоткам за користування кредитом і 8 026,66 грн заборгованості за пенею.
Частинами першої та другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Положеннями частин першої та другої ст. 633 ЦК України встановлено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, окрім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
У частині першій статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За замістом статей 526, 1048, 1054, 1055 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним; за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України), відповідно до якої позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) зроблено висновок, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). 
У зазначеній вище генеральній угоді (пункт 2.1.), підписаної і погодженої сторонами, зазначено тіло кредиту в розмірі 9 560, 56 грн і процентну ставку в розмірі 1,5% у місяць на суму залишку заборгованості по кредиту. У цій генеральній угоді відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, оскільки міститься лише посилання у вигляді інших витрат відповідно до Умов і Правил. 
Зважаючи на це, колегія суддів уважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання, у даному випадку генеральна угода, є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник – АТ «ПРИВТАБАНК) в період - з часу виникнення спірних правовідносин (29.12.2015) до моменту звернення до суду зі вказаним позовом (18.12.2019), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з тарифів та витяг з умов і правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення його позову. Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу ОСОБА_1 умови та правила банківських послуг, відсутність у генеральній угоді домовленості сторін про сплату, крім тіла кредиту і відсотків, інших витрат за користування кредитними коштами, пені за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. 
Водночас апеляційному суду також позивачем АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не було надано умови, правила, тарифи, які б були власноруч підписані відповідачем ОСОБА_1 . 
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Приписами ч. 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Дані правовідносини між позивачем і ОСОБА_1 є споживчими, а відтак, на них поширюються вимоги законодавства у сфері захисту прав споживачів. 
За наведених обставин, відсутні підстави вважати, що під час виникнення правовідносин із ОСОБА_1 ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник - АТ КБ «ПРИВАТБАНК) дотримало вимоги, передбачені ч.2 ст.11 Закону № 1023-XII (в редакції чинній станом на 29.12.2015) про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, зокрема щодо нарахування пені та її погашення від отриманих від ОСОБА_1 коштів під час сплати ним заборгованості за кредитом. 
З цих міркувань апеляційний суд уважає безпідставною, недоведеною вимогу банку про стягнення з ОСОБА_1 8 026,66 грн заборгованості за пенею.
Як уже зазначалося вище, відповідно до пунктів 1.1.3., 2.1. Генеральної угоди, сторони між собою узгодили строк дії договору до 31.12.2018, а тому, на переконання колегії суддів, нарахування банком після цієї дати, тобто після закінчення строку дії договору, відсотків у розмірі 18% річних і пені є неприпустимим, оскільки в цьому випадку, згідно з вимогами ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суми позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму за правилами ст. 625 ЦК України. Зазначене узгоджується і з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 03.07.2019 у справі № 342/180/17.
Матеріали справи не містять відомостей, що після закінчення строку дії кредитного договору 31.12.2018, банк звертався до ОСОБА_1 з вимогою про стягнення коштів у порядку ст. 625 ЦК України. 
Отже, дослідивши та оцінивши розрахунки заборгованості за цим кредитним договором за період його дії з 29.12.2015 по 31.12.2018, які надані до позову як банком, так і відповідачем в апеляційній скарзі про нарахування, сплату, погашення тіла кредиту, відсотків, пені, колегія суддів погоджується з наданим ОСОБА_1 розрахунком, що, з урахуванням безпідставно зарахованих банком у пеню сплачених ним коштів, його заборгованість перед банком станом на 31.12.2018 складає 4 341,14 грн заборгованості за тілом кредиту і 308,23 грн заборгованості за процентами, а загалом 4 649, 37 грн, які і слід стягнути з нього на користь позивача.
Щодо доводів та аргументів сторін про позовну давність як загальну, так і спеціальну, апеляційний суд констатує наступне.
Оскільки колегія суддів не знаходить підстав для задоволення вимоги банку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за пенею, тому давати правову оцінку доводам апеляційної скарги щодо застосування спеціальної позовної давності в один рік у даному випадку необхідності немає.
Приписами ст. 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки.
Згідно зі ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Як убачається із наданих обома сторонами розрахунків заборгованості, ОСОБА_1 за період з 29.12.2015 по 31.12.2018 неодноразово сплачував кошти на погашення кредитної заборгованості, востаннє 11 серпня 2018 року на суму 1 000 гривень.
З позовом до суду АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося 18.12.2019, а отже, на переконання колегії суддів, банком загальний строк позовної давності у три роки в даному випадку не пропущено.
На думку апеляційного суду, інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для відмови у задоволенні позову банку.
З урахуванням наведеного, колегія суддів уважає, що рішення суду першої інстанції, відповідно до ст. 376 ЦПК України, слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

На підставі ст. 141 ЦПК України підлягають пропорційному розподілу між сторонами судові витрати по сплаті судового збору. 

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Міжгірського районного суду від 16 січня 2020 року скасувати.
Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 29.12.2015 у розмірі 4 649,37 гривень, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 4 341,14 грн та відсотків в сумі 308,23 грн.
У решті вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 376,52 грн судових витрат.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 564,77 грн судових витрат.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 жовтня 2020 року. 

Суддя-доповідач

Судді