ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
27 жовтня 2020 року                                                                м. Київ
 
справа № 754/3361/15
 
провадження № 22-ц/824/11731/2020
 
Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого  - Іванової  І.В. 
суддів  - Сліпченка О.І., Поливач Л.Д.
при секретарі  - Ярмак О.В.
 
учасники :
 
заявник (боржник) -  ОСОБА_1 ,
 
суб`єкт оскарження - старший державний виконавець Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Логвинська Каріна Леонідівна,
 
заінтересована особа (стягувач) - Товариство з обмеженою відповідальністю «Колекторське агентство «Пактум»,
             
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 24 липня 2020 року у складі судді Скрипки О.А., повний текст складений 03.08.2020 року, про відмову в задоволенні скарги  ОСОБА_1 на дії державного виконавця,
встановив:
 
 У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на дії державного виконавця, мотивуючи тим, що 10 жовтня 2016 року державним виконавцем Деснняського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Черепеніною В.В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа № 754/3361/15-ц, виданого Деснянським районним судом м. Києва 20 вересня 2015 року. Скаржник вважає, що зазначена постанова винесена з грубим порушенням норм Закону України «Про виконавче провадження», а дії державного виконавця є незаконними, оскільки державним виконавцем були порушені строки для винесення такої постанови, передбачені ст.25 вказаного Закону. Так, заява про відкриття виконавчого провадження надійшла до відділу виконавчої служби 06 жовтня 2016 року, а постанова про відкриття виконавчого провадження винесена 10 жовтня 2016 року. Крім того ОСОБА_1 зауважує, що копію оскаржуваної постанови їй не було направлено, що виключало можливість боржника в добровільному порядку сплатити заборгованість, чим було порушено її права.
Також, скаржник вказує на те, що вищевказане виконавче провадження було передано старшому державному виконавцю Логвинській К.Л., яка 16 січня 2020 року винесла постанову про арешт коштів боржника. Вказаною постановою було накладено арешт на весь розмір її пенсії, яку вона отримує у ПАТ КБ «Приватбанк», що є неправомірним та суперечить ст.70 Закону України «Про виконавче провадження».
Отже, посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила суд визнати незаконними дії та скасувати постанову державного виконавця Черепеніної В.В. від 10 жовтня 2016 року про відкриття виконавчого провадження, а також визнати незаконними дії та скасувати постанову державного виконавця Логвинської К.Л. про арешт коштів боржника.
Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 13.07.2020 року замінено заінтересовану особу - стягувача ПАТ «ВТБ Банк» його правонаступником - ТОВ «КА «Пактум».
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 24 липня 2020 року відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права, та постановити нову ухвалу, якою її скаргу задовольнити.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на порушення державним виконавцем строків винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, оскільки остання була винесена 10 жовтня 2016 року, тобі як заява стягувача про відкриття виконавчого провадження була зареєстрована у РВ ДВС 06 жовтня 2016 року. При цьому скаржник зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази, що саме 10 жовтня 2016 року виконавчий лист був переданий державному виконавцю.
Окремо боржник зазначає, що не отримувала постанову про відкриття виконавчого провадження,  оскільки остання була направлена за іншою адресою ніж вказано у виконавчому листі.
Також ОСОБА_1 звертає увагу на те, що постанова про арешт коштів боржника була винесена більше ніж через три роки після відкриття провадження, та нею накладено арешт на весь розмір пенсії, яка зараховується на банківський рахунок, що також на її думку є неправомірним.
Від ТОВ «КА «Пактум» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому товариство вказує на те, що жодних порушень прав або свобод ОСОБА_1 не відбулось, а тому вважає її апеляційну скаргу необґрунтованою, націленою на порушення прав та інтересів кредитора, а отже такою, що не підлягає задоволенню.     
Всуді апеляційної інстанції представник заявника (боржника)  ОСОБА_1 , просила апеляційну скаргу задовольнити з підстав, викладених у скарзі.
Інші учасники справи належним чином повідомлені про час розгляду справи, до суду апеляційної інстанції не з'явились, причин неявки не повідомили, що відповідно до ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, пояснення представника АТ «Альфа-банк»,  перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, приходить до наступного.
Судом встановлено, що 20.09.2015 року Деснянським районним судом м.Києва було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованості в загальному розмірі 67 600,47 грн. (а.с.89).
06.10.2016 року стягувачем було пред`явлено виконавчий лист на виконання до Деснянського РВ ДВС м.Київ ГТУЮ в м.Києві. (а.с.88).
10.10.2016 року державним виконавцем Черепеніною В.В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 52584922 з виконання вищевказаного виконавчого листа (а.с.87).
16.01.2020 року в рамках вказаного виконавчого провадження старшим державним виконавцем Логвинською К.Л. було винесено постанову про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом та належать боржнику (а.с.71).
Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що заява про примусове виконання рішення суду надійшла до відділу виконавчої служби 06.10.2016 року (четвер), доказів того, що саме в цей день вказаний виконавчий лист було передано на виконання державному виконавцю Черепеніній В.В. , матеріали справи не містять, тому немає підстав стверджувати, що винесення 10.10.2016 року (понеділок) оскаржуваної постанови здійснено з порушенням строків. Також, матеріали виконавчого провадження свідчать про те, що державним виконавцем було направлено копію постанови про відкриття виконавчого провадження на адресу боржника, вказаною у виконавчому документі, тому суд дійшов висновку про те, що державним виконавцем при відкритті виконавчого провадження було дотримано вимоги ЗУ «Про виконавче провадження».
Колегія суддів погоджується з таким висновком, оскільки він відповідає матеріалам справи та вимогам закону.
У відповідності з положеннями ст.124 Конституції України та ст.18 ЦПК України, судові рішення, що набрали чинності, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. 
Європейський суд з прав людини вказує, що "право на суд" було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду" (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).
Згідно з ч.7 ст.3 ЦК України основними засадами цивільного законодавства є обов`язковість судового рішення.
 Доводи апеляційної скарги про те, що у справі також відсутні докази, що саме 10 жовтня 2016 року виконавчий лист був переданий державному виконавцю, не можуть бути підставою для скасування судового рішення в цій частині.
Відмовляючи в задоволенні вимог заявника ОСОБА_1 щодо оскарження постанови про накладення арешту на кошти боржника, суд першої інстанції виходив з того, що остання не додала доказів про те, що оскаржуваною постановою накладено арешт на її пенсійний рахунок у ПАТ КБ «ПриватБанк». Разом з тим, суд зазначив, що заявник не позбавлена можливості звернутись до державного виконавця з відповідною заявою для вирішення цього питання в порядку Закону України «Про виконавче провадження» з наданням виконавцю відповідних документів, а факт того, що вказана постанова про накладення арешту на кошти боржника не була винесена під час відкриття виконавчого провадження, підстав для задоволення скарги не дає.
За змістом статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (частина перша статті 5 Закону України «Про виконавче провадження»).
Згідно з пунктом 7 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.
Статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.
Відповідно до частини другої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України «Про електроенергетику», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України «Про теплопостачання», статті 18-1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки», на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.
Ч.1 ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Ч.1 ст. 68 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності у боржника кошів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів.
Розмір відрахувань із заробітної плати визначено статтею 70 Закону України «Про виконавче провадження».
Розмір відрахувань із заробітної плати встановлюється у постанові виконавця про звернення стягнення на заробітну плату (пункт 1 розділу Х Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5).
Відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.
Згідно з абзацом другим частини другої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону.
Відповідно до пункту 3 Інструкції про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків - резидентів і нерезидентів, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, поточний рахунок - це рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. До поточних рахунків також належать рахунки із спеціальним режимом їх використання, що відкриваються у випадках, передбачених законами України або актами Кабінету Міністрів України.
Зі змісту наведених норм права слідує, що судове рішення є обов`язковим до виконання. У разі невиконання боржником рішення суду добровільно державним або приватним виконавцем здійснюється його примусове виконання. Під час вчинення виконавчих дій виконавець має право накладати арешт на кошти божника, що містяться на його рахунках у банківських установах. При цьому стаття 48 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює невичерпний перелік рахунків, на кошти на яких накладати арешт заборонено, оскільки законом можуть бути визначені й кошти на інших рахунках боржника, звернення стягнення або накладення арешту на які заборонено.
Отже, виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус коштів і рахунку, на якому вони знаходяться, та в разі знаходження на рахунку коштів, на які заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».
Також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (частина четверта статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).
Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 905/361/19 (провадження № 12-28гс20).
Звернення стягнення на пенсію має здійснюватись виконавцем у відповідності до положень ст.ст. 68-70 Закону України «Про виконавче провадження» та інших нормативно-правових актів, не повинно унеможливлювати своєчасну виплату боржнику пенсійної виплати.
Накладаючи арешт на грошові кошти боржника ОСОБА_1 , яка не виконала судове рішення, приватний виконавець у постанові від 16.01.2020 року зазначив, що арешт накладається на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику. Отже, приватним виконавцем при винесенні вказаної постанови не було порушено вимог Закону України «Про виконавче провадження».
При цьому ОСОБА_1 не довела, що вона надавала приватному виконавцю достатні документи на підтвердження того, що її рахунок, на який було накладено арешт, має спеціальний режим використання, чи накладено арешт на грошові кошти, які містяться на рахунку для виплати пенсії, а також, що така інформація надходила до приватного виконавця від Банку, в якому відкрито відповідний рахунок.
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
 постановив :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
          Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 24 липня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:                                                                            

 
 
Судді :