Справа № 133/610/20
Провадження № 22-ц/801/1588/2020
Категорія: 39
Головуючий у суді 1-ї інстанції Проць В. А.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2020 року	Справа № 133/610/20	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя – доповідач),
суддів Берегового О. Ю,. Шемети Т. М., 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором кредиту за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області у складі судді Проця В. А. від 20 травня 2020 року (дата складення повного тексту рішення відповідає даті його ухвалення), – 
встановив:
02 березня 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулось з цим позовом, за яким просило стягнути на його користь 12093 грн 82 к. заборгованості за кредитним договором без номера від 03 січня 2018 року, яка складається з:
- 7884 грн 68 к. – заборгованість за тілом кредиту;
- 562 грн 65 к. – заборгованість по процентах за користування кредитом;
- 2594 грн 40 к. – заборгованість за процентами, нарахованими за прострочення кредиту;
- 500 грн 00 к. – штраф (фіксована частина);
- 552 грн 09 к. – штраф (процентна складова).
На обґрунтування позовних вимог посилалось на те, що 03 січня 2018 року ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 2000 грн 00 к. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. В подальшому кредитний ліміт змінювався відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг.  ОСОБА_1  свої зобов`язання за кредитним договором виконувала неналежним чином, в зв`язку з чим станом на 21 січня 2020 року утворилась заборгованість у зазначеному розмірі.
Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області у від 20 травня 2020 року у позові відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що АТ КБ «ПриватБанк» не надало належних, допустимих та достовірних доказів як факту отримання  ОСОБА_1  кредитних коштів, так і щодо умов, на яких вони надавались.
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просило скасувати це рішення і ухвалити нове про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги розрахунок заборгованості за кредитним договором, не звернув уваги на те, що  ОСОБА_1  здійснювала погашення кредиту, а відтак фактично визнала як факт його отримання, так і умови, на яких кредит надавався.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню частково з огляду на таке.
Частинами першою – третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цим вимогам рішення суду першої інстанції відповідає не повністю з огляду на таке.
Звертаючись до суду АТ КБ «ПриватБанк» на обґрунтування позовних вимог, зокрема щодо нарахування пені та штрафів за порушення зобов`язань за договором посилалося на укладення між сторонами кредитного договору шляхом приєднання – підписання анкети-заяви, умови якого визначені Умовами та Правилами надання банківських послуг ПриватБанку та Тарифами Банку.
Відмовляючи у стягненні пені та штрафів за порушення строків виконання зобов`язання суд першої інстанції виходив із того, що банк не надав доказів того, які саме умови кредитування мали на увазі сторони при укладенні договору, а також яка відповідальність встановлена за їх невиконання.
Такий висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, згідно з якою Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які не містять підпису боржника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України № 1023-XII «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності і уможливив покладання на слабшу сторону – споживача невиправданого тягара з`ясування змісту кредитного договору.
Однак, не можна погодитись із висновком суду першої інстанції про відмову у стягненні фактично отриманих  ОСОБА_1  коштів (тіла кредиту/ використаного кредитного ліміту кредитної картки), з огляду на таке.
Згідно з статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Частиною першою статті 95 ЦПК України встановлено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
За загальними принципами цивільного судочинства змагальності та диспозитивності (статті 12, 13 ЦПК України) сторони є рівними у своїх правах щодо подання доказів та вільними у виборі способів доказування.
Таким чином, з урахуванням наявних у справі письмових доказів та пояснень позивача, викладених у позовній заяві, у суду першої інстанції не було підстав для висновку про недоведеність факту отримання відповідачем 2312 грн 13 к. кредитних коштів (використання кредитного ліміту).
Натомість, якщо відповідач заперечує проти позову, то згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України саме на нього покладається обов`язок доводити такі заперечення відповідними доказами.
Проте,  ОСОБА_1  відзиву на позовну заяву, яка розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження (пункт 1 частини першої статті 274 ЦПК України), не подала, як і жодних доказів на спростування використання кредитних коштів.
Отже, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, то суд першої інстанції не мав підстав для відмови у стягненні з відповідача суми фактично отриманих ним кредитних коштів.
Апеляційний суд не бере до уваги надану банком з апеляційною скаргою довідку про Умови та Правила надання банківських послуг, як доказ обізнаності відповідачки з умовами кредитування та її згоди з ними, тому що ця довідка не була предметом дослідження судом першої інстанції, об`єктивних причин, з яких вона не могла бути надана з позовною заявою, апеляційна скарга не містить. 
Вирішуючи питання про судові витрати у справі відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України апеляційний суд виходить із такого розрахунку: (2102 грн 00 к. – сума судового збору, сплаченого за подання позовної заяви + 3153 грн 00 к. – сума судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги) / 12093 грн 82 к. – ціна позову Х 7884 грн 68 к. – розмір позовних вимог, який підлягає до задоволення), що становить 3426 грн 00 к. і підлягає стягненню з  ОСОБА_1  на користь банку.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд, – 
постановив:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 20 травня 2020 року скасувати і ухвалити нове.
Позов Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до  ОСОБА_1  задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» 7884 (сім тисяч вісімсот вісімдесят чотири) грн 68 к. заборгованість за кредитним договором.
У решті позову відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 3426 (три тисячі чотириста двадцять шість) грн 00 к.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.
Позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», 01001, місто Київ, вулиця Грушевського, 1 Д, код ЄДРПОУ 14360570.
Відповідач:  ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Головуючий                                                         О. С. Панасюк

Судді:                                                                 О. Ю. Береговий

                                                                       Т. М. Шемета