ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
24 листопада 2020 року 
м. Київ
 
справа № 744/1585/19
провадження № 61-6967 св 20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Русинчука М. М., 
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 , 
 
розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , на постанову Чернігівського апеляційного суду від 16 березня 2020 року в складі колегії суддів Вінгаль В. М., Губар В. С., Кузюри Л. В., 
 
ВСТАНОВИВ :
 
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з 31 жовтня 2019 року з ОСОБА_2 на його користь аліменти на доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. 
 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 02 жовтня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Семенівського районного суду Чернігівської області від 13 вересня 2016 року розірвано. Від шлюбу сторони мають спільну дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказує, що до травня 2019 року вони сім`єю проживали за адресою: АДРЕСА_1 . У липні 2019 року ОСОБА_2 переїхала до м. Мени Чернігівської області, де проходить службу в місцевому відділі поліції, і з цього часу спільна дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з позивачем та знаходиться на його повному утриманні. ОСОБА_2 матеріальної допомоги на утримання спільної дочки не надає.
 
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
 
Ухвалою Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 24 січня 2020 року закрито провадження у даній справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.
 
Суд першої інстанції виходив із того, що Семенівським районним судом Чернігівської області видано судовий наказ № 744/722/16 про стягнення з ОСОБА_1 на Користь ОСОБА_2 аліментів на дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини усіх видів заробітку боржника щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з 31 серпня 2016 року і до повноліття дитини. Судовий наказ набрав законної сили та чинний на даний час, а тому суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки існує судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами, провадження у справі підлягає закриттю. 
 
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду
 
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 16 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 24 січня 2020 року скасовано, направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
При цьому апеляційний суд виходив із того, що мотиви звернення ОСОБА_1 з даним позовом до суду є іншими, ніж у справі № 744/722/16, а тому підстав для закриття провадження у даній справі відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України немає. 
 
Аргументи учасників справи
 
У квітні 2020 року представник ОСОБА_2 подав касаційну скаргу, в якій просив постанову Чернігівського апеляційного суду від 16 березня 2020 року скасувати та направити справу на новий розгляд до Чернігівського апеляційного суду. Посилався на порушення апеляційним судом норм процесуального права. 
 
Аргументи касаційної скарги зводяться до обґрунтування незаконності проживання дитини із батьком ОСОБА_1 та що звернення до суду з позовом про стягнення аліментів свідчить про зловживання позивачем процесуальними правами. 
 
Вказує, що існує судовий наказ про стягнення з позивача на користь ОСОБА_2 аліментів на дочку ОСОБА_4 у розмірі ј частини усіх видів заробітку боржника щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, який набрав законної сили і виконується в установленому законом порядку. 
 
Вважає, що звернувшись до суду з даним позовом, позивач невірно обрав спосіб захисту своїх прав, адже позивач в порядку статей 170-171 ЦПК України заяви про скасування судового наказу не подавав. 
 
Установивши, що у справі 744/1585/19 та в справі № 744/722/16 суб`єктний склад і предмет спору є тотожними, але підстави різні, апеляційний суд порушив норми процесуального права, оскільки не витребував справу про видачу судового наказу та не перевірив підстави звернення до суду. 
 
У червні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу, в якому він просив залишити її без задоволення, а постанову Чернігівського апеляційного суду від 16 березня 2020 року без змін. Вказував, що при ухваленні оскарженої постанови апеляційний суд вірно встановив фактичні обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про скасування ухвали суду першої інстанції з направленням справи для продовження розгляду. 
 
Рух справи
Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
В ухвалі Верховного Суду від 25 вересня 2020 року вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права).
 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
У пунктах 26, 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) зроблено висновок: «Згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зроблено висновок, що: «необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову,та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».
 
У справі, що переглядається, позивачем є ОСОБА_1 , а відповідачем ОСОБА_2 ; предметом спору є стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 31 жовтня 2019 року; підставою позову зазначено, що дочка сторін з липня 2019 року проживає разом із батьком, мати участі в її утриманні не бере. 
 
У справі № 744/722/16 за заявою ОСОБА_2 було видано судовий наказ про стягнення аліментів із ОСОБА_1 на її користь на дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; підставою звернення до суду з заявою був факт проживання дитини разом із ОСОБА_2 , а ОСОБА_1 не брав участі в утриманні дитини. 
 
За таких обставин у суду першої інстанції не було підстав вважати, що вимоги у справі № 744/1585/19 і у справі № 744/722/16 є тотожними за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.
 
Апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що суд першої інстанції не встановив зміст спірних правовідносин, предмет та підстави позову та передчасно вирішив питання про закриття провадження у справі, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Аргументи касаційної скарги зводяться до викладення обставин справи про визначення місця проживання дитини сторін, що не є предметом розгляду у цій справі, а тому вони не заслуговують на увагу. 
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України поза межами повноважень суду касаційної інстанції знаходиться встановлення фактичних обставин, переоцінка доказів, надання переваги одним доказам над іншими.
 
Отже, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскарженої постанови апеляційного суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржену постанову апеляційного суду без змін. Судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
 
Постанову Чернігівського апеляційного суду від 16 березня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                Н. О. Антоненко
 
                                                                                                            І. О. Дундар
 
М. М. Русинчук