Постанова
Іменем України
 
09 грудня 2020 року
місто Київ
 
справа № 214/2744/15-ц
провадження № 61-5881св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,
 
позивачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач -  ОСОБА_3 ,
третя особа - Виконком Саксаганської в місті ради м. Кривого Рогу,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 жовтня 2018 року у складі судді Гриня Н. Г., постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Барильської А. П., Бондар Я. М., Зубакової В. П., постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 липня 2019 року у складі колегії суддів: Барильської А. П., Бондар Я. М., Зубакової В. П.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У квітні 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися із позовом про відновлення земельної межі, усунення перешкод у користуванні домоволодінням, відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої пошкодженням будинку. Позивачі неодноразово уточнювали свої вимоги, з урахуванням чого просили:
-                      зобов`язати ОСОБА_3 звільнити незаконно захоплену землю садиби ОСОБА_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , і поновити межу, яка існувала станом на 29 грудня 1961 року на день відводу земельної ділянки за планом, затвердженим Головним архітектором м. Кривого Рогу забудовнику ОСОБА_1 у 1961 - 1964 роках;
-                      зобов`язати відповідача перенести паркан від будинку ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 на відстань 3, 65 м від фундаменту задньої стіни будинку № 5а по довжині всій його, відповідача, садибі на АДРЕСА_2 , починаючи від червоної лінії і по всій його, ОСОБА_3 , садибі прямою лінією та виконати ці роботи протягом 30 днів з дня набрання рішенням законної сили;
-                      зобов`язати відповідача демонтувати, розібрати яму-басейн та вирівняти площину земельної ділянки (ями, смітника, дровника) до рівня всієї поверхні ґрунту привізною землею, якої повинно бути не менше ніж зазначив експерт - три кубічних метри та виконати ці роботи в суху пору року і в термін 30 днів з дня набрання рішенням законної сили;
-                      зобов`язати відповідача у термін 30 днів з дня набрання рішенням законної сили прибрати на відстань 12 м від поновленої межі з її садибою дрова і дровники, навіси, смітники, сараї, клітки та кліті для гусей, качок та курей, а також самих курей, качок та гусей, курені, конюшні, бочки, ящики, коптильню та все інше та не влаштовувати їх в майбутньому ближче 12 м від поновленої межі;
-                      зобов`язати відповідача у термін 30 днів з дня набрання рішенням законної сили прибрати від поновленої межі на відстань такі дерева: грушу, яблуню, вишню (що за двором), на 3 м від поновленої межі, 4 кущі: смородину і аґрус, - на 1 м від поновленої межі, не садити в майбутньому кущі ближче 1 м, а дерева - 3 м від поновленої межі;
-                      зобов`язати відповідача дотримуватися та не порушувати правила добросусідства і правила: ДБН - 360 -92**П.З.25* «Будівельні норми»; 
ДБН - 360-92**П.З.26* «Санітарні норми»; ДБН - 360-92 обов`язковий додаток 3.1 «Протипожежні норми»;
-                      стягнути з ОСОБА_3 судові витрати у справі у розмірі 530, 50 грн та індексацію судових витрат у справі - 39, 95 грн, а разом 571, 45 грн, судові витрати у справі у сумі 443, 50 грн, гонорар адвоката - 12 000, 00 грн та індексацію гонорару адвоката - 3 205, 82 грн, а разом 15 205, 82 грн, витрати за відрив від звичайних занять у сумі 10 323, 21 грн.
Позов обґрунтовували тим, що 29 грудня 1961 року відповідно до рішення Жовтневого райвиконкому м. Кривого Рогу від 06 жовтня 1961 року № 441 ОСОБА_1 надано земельну ділянку, розміром 450 кв. м, в натурі, у безстрокове користування, при цьому визначено межі, розмір, конфігурацію земельної ділянки та межові знаки, складено акт про відвід землі і план земельної ділянки і передано документи та землю за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно зі свідоцтвом про право особистої власності на споруду від 10 вересня 1962 року, виданим виконавчим комітетом Жовтневої районної ради депутатів трудящих м. Кривого Рогу, ОСОБА_1 була власником будинку на АДРЕСА_1 .
30 серпня 1964 року на підставі рішення Жовтневого райвиконкому м. Кривого Рогу від 12 серпня 1964 року № 280 дочці ОСОБА_1 ОСОБА_4 надано земельну ділянку, розміром 400, 00 кв. м, в натурі, у безстрокове користування, при цьому визначено межі, розмір, конфігурацію земельної ділянки та межові знаки, складено акт про відвід землі і план земельної ділянки та передано документи та землю за адресою: АДРЕСА_3 .
Дві садиби за адресою АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 за рішенням виконкому та актами про відвід землі в натурі складали 850, 00 кв. м.
Рішенням Саксаганського райвиконкому м. Кривого Рогу від 27 листопада 1987 року за дочкою ОСОБА_1 ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_3 , були закріплені 458, 00 кв. м за рахунок землі, що існувала проїздом до садиби на АДРЕСА_1 . Загальний розмір ділянки склав 908, 00 кв. м.
27 грудня 1988 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_1 будинок на АДРЕСА_3 .
Рішенням Саксаганського райвиконкому м. Кривого Рогу від 19 травня 1989 року № 172 було об`єднано земельні ділянки АДРЕСА_1 одну земельну ділянку, якій надана одна адреса: АДРЕСА_1 , загальним розміром 908, 00 кв. м.
11 травня 2013 року Бюро технічної інвентаризації м. Кривого Рогу (далі - БТІ) на об`єднані садиби видано технічний паспорт.
13 травня 2014 року ОСОБА_1 зареєструвала своє право власності на це нерухоме майно.
За кадастровим планом, складеним у 2010 році Товариством з обмеженою відповідальністю «Пріма-КР» (далі - ТОВ «Пріма-КР»), розмір об`єднаної земельної ділянки ОСОБА_1 склав 842, 00 кв. м. Ширина земельної ділянки - 22, 35 м.
За висновками експерта ОСОБА_5 від 14 жовтня 2012 року ширина земельної ділянки після об`єднання садиб склала не 24, 00 м як затверджено головним архітектором у плані забудовника ОСОБА_1 за актом про виділення земельних ділянок в натурі, а лише 22, 35 м, тобто не вистачає 1, 65 м по ширині.
Як стверджували позивачі, спеціалісти двох незалежних структур дійшли висновку, що ширина земельної ділянки становить 22, 35 м, що свідчить про те, що відповідачами неодноразово здійснювалося захоплення меж ділянки позивача, що за весь час склало 1, 65 м. Зазначене захоплення відбувалося 3-5 разів, тому відповідачі не надають акт відведення земельної ділянки і план земельної ділянки, що свідчить про те, що право власності на будинок на АДРЕСА_1 зареєстровано незаконно.
Крім того, відповідно до висновків експертів відповідачі порушують будівельні норми, також дерева на земельній ділянці відповідачів повинні бути прибрані на відстань 3 м, а кущі - на 1 м від поновленої межі. Крім того, згідно з висновками експерта всі споруди: сараї, смітники, конюшні, дровники, навіси, склади, ящики, яма, курники та самі кури повинні бути видалені з земельної ділянки позивачів на відстань 10-12 м від поновленої межі, оскільки висновки експертів узгоджуються з санітарними, будівельними і протипожежними нормами та зроблені на їх основі.
Також відповідачі посадили смородину, яка з роками дала поросль і перейшла рости до ділянки позивачів.
Позивачі зауважують, що відповідач захопив 1, 65 м від ширини їхньої садиби; викопали яму - басейн по межі під кутом їх будинку, заливають туди воду, щоб руйнувати фундамент та стіни їх будинку; прямо на межі їх ділянки спорудили курники, дровники, смітники, конюшні, сараї та тримають у них курей та гусей; посадили близько до межі дерева та кущі - вишню, грушу, яблуню, аґрус та смородину.
Крім того, зазначено, що відповідач ОСОБА_3 розповсюджує недостовірну інформацію про позивачів, направляє на їх садибу асоціальних осіб, зриває судові засідання, не надає суду правовстановлюючі документи, не прибрав смітники, яму, дрова, тримає під вікнами позивачів курей.
28 січня 2010 року згідно з протоколом наради Саксаганського райвиконкому м. Кривого Рогу відповідач побудував басейн без потрібних для цього рішень архітектора, санепідемстанції, міськводоканалу, який вирішено було прибрати. Втім відповідачі це ігнорують через впевненість у своїй безкарності.
Стислий виклад заперечень інших учасників справи
Відповідач позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 12 жовтня 2018 року позивачам відмовлено у задоволенні позову.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що між сторонами у справі виник спір з приводу порушення/обмеження/відновлення права позивача на землю як об`єкт власності з боку відповідача як суміжного власника землі. Проте ОСОБА_2 не надано жодних письмових доказів щодо його права власності чи користування будинком, який належить ОСОБА_1 , та користування земельною ділянкою, виділеною у користування ОСОБА_1 ОСОБА_2 є сином ОСОБА_1 , мешкає у Російській Федерації, лише періодично перебуває за адресою спірного будинку. Вимоги щодо стягнення відшкодування моральної шкоди, компенсацій, індексацій, судових витрат позивачу ОСОБА_2 є похідними від вимоги про відшкодування завданої майнової шкоди. Таким чином, суд визнав, що позивачем ОСОБА_2 не доведено порушення його прав, тому повністю відмовив йому у задоволенні позовних вимог.
У частині вирішення позову ОСОБА_1 суд зазначив, що вирішення питання про внесення змін у державний акт про конфігурацію та проміри земельної ділянки, виправлення помилок чи порушень, допущених органом самоврядування, органами Державного земельного кадастру чи спеціалізованими землевпорядними організаціями відноситься до виключної компетенції органів місцевого самоврядування чи інших органів, які допустили ці порушення, а з 01 січня 2013 року - державного кадастрового реєстратора. Такі дії зазначених органів, якщо вони порушують права власника земельної ділянки, можуть бути усунуті у встановлений законодавством спосіб шляхом оскарження дій чи бездіяльності цих органів та спонукання їх до вчинення правомірних дій. Проте в матеріалах справи відсутнє рішення органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів, яке оскаржує позивач ОСОБА_1 , чи з яким вона не згодна. Позов власника про усунення порушень прав на землю, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником землі і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Однак позивачем ОСОБА_1 не надано доказів права власності саме на земельну ділянку, щоб вирішувати спір у судовому порядку та не надано жодних доказів, якими в законному порядку визначено та підтверджуються межі земельної ділянки, на якій розташоване належне їй нерухоме майно. Таким чином, враховуючи, що органами, на які покладено завдання вирішення земельних спорів та додержання громадянами правил добросусідства, є органи місцевого самоврядування, у ОСОБА_1 відсутнє право власності на земельну ділянку (є землекористувачем) та вона не оскаржує рішення органу місцевого самоврядування, отже у частині позовних вимог щодо відновлення меж необхідно відмовити. Крім того, в частині позовних вимог про зобов`язання демонтувати та розібрати яму-басейн необхідно також відмовити, оскільки зазначена позовна вимога вже була предметом судового розгляду. Враховуючи, що інші позовні вимоги є похідними від позовних вимог щодо відновлення меж земельної ділянки, у їх задоволенні також необхідно відмовити.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_3 демонтувати, розібрати яму-басейн та вирівняти площину земельної ділянки (ями, смітника, дровника) до рівня всієї поверхні ґрунту привізною землею, якої повинно бути не менше ніж зазначив експерт - три кубічних метри, та виконати ці роботи в суху пору року і в термін 30 днів з дня набрання рішенням законної сили скасовано та закрито провадження у справі в цій частині.
Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_3 прибрати від поновленої межі на відстань такі дерева: грушу, яблуню, вишню (що за двором), - на 3 метри від поновленої межі, 4 кущі: смородину і аґрус, - на 1 метр від поновленої межі, не садити їх в майбутньому ближче 1 метра, а дерева - 3 метрів від поновленої межі скасовано та постановлено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. Зобов`язано ОСОБА_3 прибрати такі дерева: грушу, яблуню, вишню (що за двором), від домоволодіння АДРЕСА_1 на відстань, щоб стовбури дерев груші, яблуні та вишні, знаходилися не ближче п`яти метрів від зовнішніх стін будинку АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 1 000, 00 грн; судові витрати у сумі 100, 00 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовувалося тим, що вирішення питання про внесення змін у державний акт про конфігурацію та проміри земельної ділянки, виправлення помилок чи порушень, допущених органом самоврядування, органами Державного земельного кадастру чи спеціалізованими землевпорядними організаціями, відноситься до виключної компетенції органів місцевого самоврядування чи інших органів, які допустили ці порушення, а з 01 січня 2013 року - державного кадастрового реєстратора. Такі дії зазначених органів, якщо вони порушують права власника земельної ділянки, можуть бути усунуті у встановлений законодавством спосіб шляхом оскарження дій чи бездіяльності цих органів та спонукання їх до вчинення правомірних дій. Враховуючи, що органами, на які покладено завдання вирішення земельних спорів та додержання громадянами правил добросусідства, є органи місцевого самоврядування, а в матеріалах справи відсутнє рішення органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів щодо наявного між сторонами спору щодо порушення, обмеження, відновлення права позивача на землю як об`єкта власності з боку відповідача, як суміжного власника землі, такі позовні вимоги є передчасними. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що у задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_1 в частині зобов`язання відповідача ОСОБА_3 демонтувати, розібрати яму-басейн та вирівняти площину земельної ділянки (ями, смітника, дровника) до рівня всієї поверхні ґрунту привізною землею, якої повинно бути не менше ніж зазначив експерт - три кубічних метри та виконати ці роботи в суху пору року і в термін 30 днів з дня набрання рішенням законної сили необхідно відмовити, оскільки ця позовна вимога вже була предметом судового розгляду, за результатами якого постановлено судове рішення. Таким чином, провадження у справі у цій частині вимог необхідно закрити відповідно до вимог пункту 4 частини 1 статті 255 ЦПК України, оскільки з приводу спору між тими самими сторонами про той самий предмет і з тих самих підстав вже було ухвалено рішення у іншій справі.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_1 щодо зобов`язання відповідача ОСОБА_3 у термін 30 днів з дня набрання рішенням законної сили прибрати на відстань 12 метрів від поновленої межі з садибою АДРЕСА_1 : дрова і дровники, навіси, смітники, сараї, клітки та кліті для гусей, качок та курей, а також самих курей, качок та гусей, курені, конюшні, бочки, ящики, коптильню та все інше, не влаштовувати їх в майбутньому ближче відстані у 12 метрів від поновленої межі та зобов`язати відповідачів в термін 30 днів з дня набрання рішенням законної сили прибрати від поновленої межі на відстань такі дерева: грушу, яблуню, вишню (що за двором), - на 3 метри від поновленої межі, 4 кущі: смородину і аґрус, - на 1 метр від поновленої межі, не садити їх в майбутньому ближче 1 метра, а дерева - 3 метрів від поновленої межі, суд першої інстанції виходив з того, що такі вимоги є похідними від позовних вимог щодо відновлення межі земельної ділянки, тому відсутні правові підстави для їх задоволення. Апеляційний суд погодився із зазначеними висновками.
Суд апеляційної інстанції не погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для зобов`язання ОСОБА_3 прибрати такі дерева: грушу, яблуню, вишню (що за двором), від домоволодіння АДРЕСА_1 на відстань, щоб стовбури цих дерев знаходилися не ближче п`яти метрів від зовнішніх стін будинку АДРЕСА_1 , з огляду на таке.
Експертним висновком судової будівельно-технічної експертизи від 14 грудня 2012 року № 13/12 ЕВ експерта ОСОБА_5 встановлено, що дерево вишня росте на відстані 1, 2 м від межі земельних ділянок та на відстані 3, 19 м від будинку позивачів, дерево груша росте на відстані 2, 06 м від межі земельних ділянок та на відстані 3, 99 м від будинку позивачів та дерево яблуня росте на відстані 1, 84 м від межі земельних ділянок та на відстані 3, 84 м від будинку позивачів, що є порушенням пункту 2.18 та табл. 5 ДБН 79-92 «Житлові будинки для індивідуальних забудовників», відповідно до якого стовбур дерева має знаходитись від зовнішніх стін будівель і споруд не ближче 5 м. Оскільки дерева знаходяться ближче ніж п`ять метрів від зовнішніх стін будинку    АДРЕСА_1 , на відповідача має бути покладено обов`язок прибрати ці дерева не ближче п`яти метрів від зовнішніх стін будинку АДРЕСА_1 .
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача прибрати 4 кущі: смородину і аґрус на 1 м від поновленої межі, та зобов`язання його не садити їх в майбутньому ближче 1 м від поновленої межі, то вони задоволенню не підлягають, оскільки кущі знаходяться на відстані від зовнішніх стін будинку АДРЕСА_1 не ближче 1, 5 м, що відповідає будівельним нормам.
Позовні вимоги щодо зобов`язання відповідачів дотримуватися та не порушувати правила добросусідства і правила: ДБН-360-92**П.З.25* «Будівельні норми»; ДБН-360-92**П.З.26* «Санітарні норми»; ДБН-360-92 обов`язковий додаток 3.1 «Протипожежні норми» апеляційний суд визнав такими, що є безпідставними, оскільки такий спосіб захисту своїх прав не передбачений чинним законодавством.
Суд апеляційної інстанції також погодився з висновками суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог позивачів про відшкодування завданої моральної шкоди через їх недоведеність.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивачів про стягнення з відповідача на їх користь витрат, спричинених відривом від звичайних занять, оскільки позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження відриву їх від звичайних занять.
З урахуванням необхідності задоволення позовних вимог позивачів у частині зобов`язання ОСОБА_3 прибрати дерева, а саме: грушу, яблуню, вишню (що за двором) від домоволодіння АДРЕСА_1 на відстань, щоб стовбур дерев: груші, яблуні та вишні знаходились не ближче п`яти метрів від зовнішніх стін будинку АДРЕСА_1 , то відповідно до вимог статті 141 ЦПК України колегія вважала за необхідне пропорційно задоволеним заявленим позовним вимогам стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 000, 00 грн та судові витрати у справі в сумі 100, 00 грн, оскільки ОСОБА_1 , у зв`язку з розглядом цього спору було сплачено 12 000, 00 грн витрат на професійну правничу допомогу та 974, 00 грн судових витрат, що підтверджено наявними письмовими матеріалами справи. При цьому вимога позивача щодо індексації понесених судових витрат на суму 3 043, 95 грн задоволенню не підлягає, оскільки нормами чинного законодавства не передбачено індексації витрат на професійну правничу допомогу та судових витрат у справі.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до суду апеляційної інстанції заяву про ухвалення додаткового рішення у справі, в якій просили: 
-          зобов`язати ОСОБА_3 звільнити незаконно захоплену землю садиби ОСОБА_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 і поновити межу, яка існувала станом на 29 грудня 1961 року, на день відводу земельної ділянки за планом, затвердженим Головним архітектором м. Кривого Рогу забудовнику ОСОБА_1 у 
1961-1964 роках; 
-          зобов`язати відповідача перенести паркан від будинку ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 на відстань 3, 65 м від фундаменту задньої стіни будинку № 5а по довжині всій його, відповідача, садибі по АДРЕСА_2 , починаючи від червоної лінії і по всій його, ОСОБА_3 , садибі прямою лінією та виконати ці роботи протягом 30 днів з дня набрання рішенням законної сили;
-          зобов`язати відповідача ОСОБА_3 вирівняти площину земельної ділянки в районі ями до рівня всієї поверхні ґрунту привізною землею, якої повинно бути не менше ніж зазначив експерт - три кубічних метра;
-          зобов`язати відповідача ОСОБА_3 прибрати на відстань 12 м від поновленої межі з садибою АДРЕСА_1 : дрова і дровники, навіси, смітники, сараї, клітки та кліті для гусей, качок та курей, а також самих курей, качок та гусей, курені, конюшні, бочки, ящики, коптильню та все інше та не влаштовувати їх в майбутньому ближче 12 м від поновленої межі. Зобов`язати відповідача ОСОБА_3 прибрати від поновленої межі на відстань 1 м кущі: смородину і аґрус;
-          зобов`язати відповідача дотримуватися та не порушувати правила добросусідства і правила: ДБН-360 -92**П.З.25* «Будівельні норми»; 
ДБН-360-92**П.З.26* «Санітарні норми»; ДБН-360-92 обов`язковий додаток 3.1 «Протипожежні норми».
-          стягнути з відповідача ОСОБА_3 на їхню користь: 11 000, 00 грн витрат на правничу допомогу, 2 744, 15 грн втрат від інфляції, 1 206, 00 грн судових витрат по ТОВ «Пріма-КР» з урахуванням інфляційних втрат 3 043, 94 грн, 35 404, 86 грн за відрив від звичайних занять, 28, 00 грн інших витрат, 99 500, 00 грн моральної шкоди, 946, 00 грн судових витрат та 500, 00 грн на відшкодування моральної шкоди.
Також просили доповнити кінець абзацу резолютивної частини постанови Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року наступним текстом «стовбур дерев повинен бути не ближче 3-х м від межі сусідньої земельної ділянки». Стягнути з ОСОБА_3 на користь позивачів 633, 00 грн в повернення мита і витрат на ІТЗ. Стягнути з ОСОБА_3 на користь позивачів 1 008, 40 грн витрат для підготовки та розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення.
В обґрунтування заяви посилалися на те, що зазначені позовні вимоги розглянуті не були.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 липня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення у справі відмовлено.
Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, посилався на те, що позовні вимоги судом вирішено по суті, підстави для ухвалення додаткового рішення відсутні. Крім того, судом апеляційної інстанції при частковому задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання ОСОБА_3 прибрати дерева, а саме: грушу, яблуню, вишню (що за двором) від домоволодіння АДРЕСА_1 на відстань, щоб стовбури дерев: груші, яблуні та вишні знаходились не ближче п`яти метрів від зовнішніх стін будинку АДРЕСА_1 . Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України було вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі пропорційно задоволеним позовним вимогам. Рішення суду першої інстанції у частині зобов`язання ОСОБА_3 вирівняти площину земельної ділянки в районі ями до рівня всієї поверхні ґрунту привізною землею, якої повинно бути не менше ніж зазначив експерт - три кубічних метри скасовано та провадження у справі в цій частині закрито, що також відображено у судовому рішенні суду апеляційної інстанції, тому посилання позивачів у заяві про ухвалення додаткового рішення у справі на те, що зазначена позовна вимога судом апеляційної інстанції не була розглянута є безпідставними. Крім того, відповідно до заяви позивачів про ухвалення додаткового рішення у справі, позивачами всупереч нормам ЦПК України змінено розмір та складові витрат, які останні просили стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь позивачів, а саме у заяві про ухвалення додаткового рішення позивачі просили стягнути з відповідача на їх користь: 11 000, 00 грн витрат на правничу допомогу, 2 744, 15 грн втрат від інфляції, 1 206, 00 грн судових витрат по ТОВ «Пріма-КР» з урахуванням інфляційних втрат 3 043, 94 грн, 35 404, 86 грн за відрив від звичайних занять, 28, 00 грн інших витрат, 99 500, 00 грн моральної шкоди, 946, 00 грн судових витрат, 500, 00 грн моральної шкоди та 633, 00 грн у повернення мита і витрат на ІТЗ, в той час, як відповідно до остаточно уточнених позовних вимог в суді першої інстанції позивачі просили суд першої інстанції стягнути з відповідача ОСОБА_3 судові витрати у справі, а саме: судові витрати у справі 530, 50 грн та індексацію судових витрат у справі - 39, 95 грн, а разом 571, 45 грн, судові витрати у справі у сумі 443, 50 грн, гонорар адвоката - 12 000, 00 грн та індексацію гонорару адвоката - 3 205, 82 грн, а разом 15 205, 82 грн, витрати за відрив від звичайних занять у сумі 10 323, 21 грн. Ці вимоги були розглянуті судом першої інстанції.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
Позивачі у 2019 році звернулися до Верховного Суду з касаційними скаргами, у якій просили скасувати рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду, справу направити на новий розгляд. Також просили постановити окрему ухвалу, у якій поставити питання про невідповідність суддів займаним посадам.
Узагальнені доводи осіб, які подали касаційну скаргу
У частині оскарження рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 12 жовтня 2018 року, постанови Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року
Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявники зазначають, що власник земельної ділянки або землекористувач мають право вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо це не пов`язано із позбавленням його права володіння. ОСОБА_1 є законним користувачем спірної земельної ділянки, яке у неї виникло до набрання чинності ЗК України 2001 року, а тому її право підлягає захистові. При цьому суди протиправно посилалися на ту обставину, що зазначеній спір мав бути попередньо розглянутий органами місцевого самоврядування. Суди не надали належної оцінки наданим доказам, які підтверджують права позивачів на земельну ділянку у визначених розмірах. Крім того, суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у стягненні компенсації за відрив від звичайних занять, на підтвердження чого позивачі надали відповідні докази.
У частині оскарження постанови Дніпровського апеляційного суду від 24 липня 2019 року
Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права. Заявники зазначають, що суд апеляційної інстанції не вирішив всі позовні вимоги, а тому дійшов безпідставного висновку про наявність підстав для відмови в ухваленні додаткового рішення. Інші доводи касаційної скарги дублюють доводи касаційної скарги на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 12 жовтня 2018 року, постанови Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року та зводяться до незгоди із рішеннями, ухваленими по суті справи.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У наданих відзивах відповідач та третя особа просили касаційну скаргу залишити без задоволення з підстав її необґрунтованості.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалами Верховного Суду від 27 травня 2019 року та від 23 січня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.
Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя стаття 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Враховуючи, що касаційні скарги у справі, що переглядається, подані у 2019 році, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності 
Законом № 460-IX.
Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових право на нерухоме майно від 13 травня 2014 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Складовими частинами цього об`єкта нерухомого майна є: А-1 - житловий будинок, загальна площа 140, 1 кв. м, житлова 71, 0 кв. м; літня кухня Б, загальною площею 22, 8 кв. м; гараж В, площею 24, 0 кв. м; сарай Г, площею 39, 1 кв. м; сарай Ж, площею 37 кв. м; погріб Е, площею 4, 3 кв. м; огорожа, водоколонка, замощення.
29 грудня 1961 року відповідно до рішення Жовтневого райвиконкому м. Кривого Рогу від 06 жовтня 1961 року № 441 ОСОБА_1 надано земельну ділянку, розміром 450, 00 кв. м, в натурі (на місцевості), у безстрокове користування, при цьому визначено межі, розмір, конфігурацію земельної ділянки та межові знаки, складено акт про відвід землі і план земельної ділянки та передано документи на землю за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно зі свідоцтвом про право особистої власності на споруду від 10 вересня 1962 року, виданим виконавчим комітетом Жовтневої районної ради депутатів трудящих м. Кривого Рогу, ОСОБА_1 є власником будинку на АДРЕСА_1 .
30 серпня 1964 року на підставі рішення Жовтневого райвиконкому м. Кривого Рогу від 12 серпня 1964 року № 280 дочці ОСОБА_1 ОСОБА_4 надано земельну ділянку, розміром 400, 00 кв. м, у натурі (на місцевості), у безстрокове користування, при цьому визначено межі, розмір, конфігурацію земельної ділянки та межові знаки, складено акт про відвід землі і план земельної ділянки та передано документи та землю за адресою: АДРЕСА_3 .
Відповідно до проекту Управління головного архітектора м. Кривого Рогу затверджено план забудовнику ОСОБА_4 24 серпня 1964 року за адресою: АДРЕСА_3 . Технічно-економічні показники: житлова площа 25, 9 кв. м, допоміжна площа 19 кв. м, корисна площа 33, 8 кв. м, площа забудови 48, 0 кв. м.
Згідно з витягом із рішення від 27 листопада 1987 року № 387 Саксаганської районної в місті ради, вирішено: 2.1. Узаконити на ім`я ОСОБА_4 збудований у 1980 році на АДРЕСА_3 будинок , розміром 9,35х10, 70 м, житловою площею 52, 2 кв. м, загальною площею 132, 2 кв. м, веранду, розміром 1, 98х7, 10 кв. м, літню кухню, розміром 5, 93х3,84 м, з закріпленням земельної ділянки під садибу 458, 00 кв. м; 2.2. Акт готовності на завершальне будівництво будинку, який узаконюється, на ім`я ОСОБА_4 затвердити.
Зі схеми прив`язки житлового будинку та служб на ділянці забудовника ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі рішення виконкому від 27 листопада 1987 року № 337, значиться житловий будинок 9, 35х10,  70 м .
ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 27 грудня 1988 року належить шлакоблочний жилий будинок А-1, житловою площею 71, 0 кв. м, шлакоблочна літня кухня Б, колонка I, шлакоблочний гараж В, паркан I, замощення II, що знаходиться у АДРЕСА_3 , та розташований на земельній ділянці, площею 458, 0 кв. м. Право власності позивача ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_3 зареєстровано в Міському бюро технічної інвентаризації 09 січня 1989 року.
Рішенням Саксаганської районної ради народних депутатів м. Кривий Ріг Дніпропетровської областівід 19 травня 1989 року № 172 дозволено об`єднання земельних ділянок на АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 з наявним житловим будинком із закріпленням за ОСОБА_1 : 600, 0 кв. м у постійне користування; 368, 0 кв. м у тимчасове користування без права будь-якого будівництва. Житловий будинок, розміром 5, 68х6, 50 кв. м, який збудовано раніше на присадибній ділянці на АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 переобладнати в господарсько-побутові приміщення. Літню кухню, яка знаходиться на цій ділянці, переобладнати під сарай. Право приватної власності, визнане на підставі рішення виконкому Жовтневої районної ради від 06 грудня 1961 року № 441 на житловий будинок АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 , анулювати.
Відповідно до схеми прив`язки житлового будинку та служб на ділянці забудовника ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 та 5, на підставі рішення виконкому від 19 травня 1989 року № 172, зазначено на переобладнання під сарай та господарсько-побутового приміщення двох споруд з планом присадибної ділянки.
Згідно з витягом з рішенням Саксаганської районної ради народних депутатів м. Кривий Ріг Дніпропетровської області від 15 вересня 1989 року № 313 
«Про узаконення і прийняття в експлуатацію індивідуальних житлових домоволодінь, узаконення і дозвіл на будівництво господарських будівель на присадибних земельних ділянках громадян» доповнено рішення від 19 травня 1989 року № 172, привласнено об`єднаній земельній ділянці АДРЕСА_1 .
Згідно з експлікацією приміщень до плану одноквартирного (садибного) житлового будинку та планом земельної ділянки АДРЕСА_1 , виготовленими Комунальним підприємством «Криворізьке БТІ» 11 квітня 2013 року, загальна площа будинку становить 140, 1 кв. м та складається з житлового будинку А-1, літньої кухні Б, гараж В, сарай Г, сарай Ж, погріб Е, ворота № 2, хвіртка № 3, огорожа № 4, огорожа № 5, огорожа № 6, водяна колонка І, вимощення ІІ.
ТОВ «Пріма-КР» за замовленням ОСОБА_1 виготовлено технічну документацію зі встановлення меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , яким встановлено розташування споруд на ділянці. 
Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 26 листопада 2013 року встановлено неправильність запису в правовстановлюючому документі - рішенні Саксаганського райвиконкому м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 травня 1989 року № 172 «Про об`єднання земельних ділянок на АДРЕСА_1 та на АДРЕСА_3 в одну земельну ділянку із закріпленням об`єднаної земельної ділянки за ОСОБА_1 , а саме неправильно зазначено адресу земельної ділянки: замість на АДРЕСА_1 та на АДРЕСА_3 зазначено «АДРЕСА_4 ». Встановлено юридичний факт неправильності запису в правовстановлюючому документі про те, що 15 вересня 1989 року Саксаганський райвиконком м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ухвалив рішення про доповнення рішення від 19 травня 1989 року № 172 та надання об`єднаним земельним ділянкам на АДРЕСА_1 та на АДРЕСА_5 загальної адреси: АДРЕСА_1 , а саме неправильно зазначено адресу земельної ділянки: на АДРЕСА_1 та замість вказівки на АДРЕСА_3 зазначено «АДРЕСА_5 ». Встановлено юридичний факт неправильності запису в правовстановлюючому документі - дублікаті акта від 29 грудня 1961 року, який складено Управлінням головного архітектора міста Кривого Рогу про відвід земельної ділянки ОСОБА_1 на вул. Пічугінській № 5 , а саме неправильно зазначено адресу земельної ділянки: замість на АДРЕСА_1 , тоді як належало зазначити АДРЕСА_1 .
Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 18 квітня 2014 року встановлено факт, що на зворотній сторінці свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10 вересня 1962 року, виданого районним відділом комунального господарства виконкому Жовтневого району м. Кривого Рогу на ім`я ОСОБА_1 , на штампі, який завірено печаткою БТІ рукописний напис «на АДРЕСА_4» та «АДРЕСА_4» потрібно читати «АДРЕСА_6» та «АДРЕСА_1» . Встановлено факт, що згідно з договором дарування від 27 грудня 1988 року, посвідченим державним нотаріусом Сьомої Криворізької державної нотаріальної контори Умріхіною К. А., дочка ОСОБА_1 ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_1 будинок, що знаходиться у АДРЕСА_1 , як помилково зазначено у договорі, а на АДРЕСА_3 . Встановлено факт, що ОСОБА_1 з 19 травня 1989 року є власником будинку і садиби на АДРЕСА_1 , право власності на які виникли 19 травня 1989 року за рішенням виконавчого комітету Саксаганської районної ради народних депутатів м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 травня 1989 року № 172 та додатковим рішенням від 15 вересня 1989 року № 313 у результаті об`єднання будинків і садиб у м. Кривому Розі на АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 , яким надана загальна адреса: АДРЕСА_1 , і в результаті об`єднання садиб виникла одна садиба, на якій знаходяться споруди: житловий будинок літ. «А-1»; гараж 1980 р. літ. «В»; літня кухня 1973 року, літ «Б»; сарай 1961 року, літ. «Г»; сарай 1959 року, літ. «Ж»; погріб літ «Е». 
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13 травня 2014 року ОСОБА_1 є власником (розмір частки 1) житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Підстави виникнення права власності: рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 18 квітня 2014 року. Складові частини об`єкта нерухомого майна: А-1 житловий будинок, загальна площа 140, 1 кв. м, житлова 71 кв. м, літня кухня Б, загальна площа 22, 8 кв. м, гараж В, площа 24 кв. м, сарай Г, площа 39, 1 кв. м, сарай Ж, площа 37, 0 кв. м, погріб Е, площа 4, 3 кв. м, огорожа, водоколонка, замощення.
Відповідно до матеріалів справи судами встановлено наявність спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та те, що ОСОБА_1 неодноразово зверталася із заявами та скаргами до Виконкому Саксаганської районної у місті ради на дії відповідача. Протоколом від 23 вересня 2010 року № 9 Саксаганської районної в місті ради було вирішено, що визначити правомірність претензій ОСОБА_1 до ОСОБА_3 відсутня можливість через розбіжності в правовій та технічних документації на домоволодіння №№ АДРЕСА_1 , та винесено припис № 44.
Матеріалами справи встановлено, що приписом № 44 Виконкому Саксаганської районної у місті ради від 16 вересня 2010 року ОСОБА_1 повідомлено, що їй необхідно з`явитися особисто до Виконкому Саксаганської районної у місті ради на засідання комісії для вирішення земельних справ щодо меж земельних ділянок індивідуальної житлової забудови на території району, яке відбудеться 30 вересня 2010 року.
ОСОБА_1 на розгляд комісії для вирішення земельних спорів відносно меж земельних ділянок і додержання громадянами правил добросусідства необхідно було надати: копію первинного схематичного плану земельної ділянки на АДРЕСА_3 із зазначенням прив`язки житлового будинку до межі з домоволодінням АДРЕСА_2 ; приведену до відповідності правову та технічну документацію на домоволодіння  АДРЕСА_1 та  АДРЕСА_3 .
Однак протокол засідання комісії для вирішення земельних справ щодо меж земельних ділянок індивідуальної житлової забудови на території району та відповідний висновок в матеріалах справи відсутні.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Отже, зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
За правилами статей 395, 396 ЦК України речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно. Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Порушення, невизнання або оспорювання права особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані, обмежені або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до статті 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновлення межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.
Згідно зі статтею 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації, яка відповідно до статті 193 ЗК України містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів.
Відповідно до пунктів 4.1-4.4 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376 (далі - Інструкція), відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки встановити неможливо, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У разі коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема зі встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.
Згідно зі статтею 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.
Відповідно до частин першої-третьої статті 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.
У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом (частини четверта, п`ята статті 158 ЗК України).
Відмовляючи у задоволенні позову у частині відновлення межі, суди першої та апеляційної інстанцій послалися на те, що органами, на які покладено завдання вирішення земельних спорів та додержання громадянами правил добросусідства, є органи місцевого самоврядування, а в матеріалах справи відсутнє рішення органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів щодо наявного між сторонами спору щодо порушення, обмеження, відновлення права позивача на землю, як об`єкт власності з боку відповідача, як суміжного власника землі, отже такі позовні вимоги є передчасними.
Відповідно до усталеної судової практики згідно зі статтею 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Зазначені спори підлягають розгляду місцевими судами незалежно від того, розглядалися вони попередньо органом місцевого самоврядування або органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів чи ні. Рішення цих органів щодо такого спору не може бути підставою для відмови в прийнятті заяви чи для закриття провадження в порушеній справі 
(пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»).
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19 листопада 2018 року у справі № 712/6370/13-ц (провадження № 61-43017св18), підстав відступити від нього не встановлено.
Поза увагою судів першої та апеляційної інстанцій залишилася та обставина, що позивачі в обґрунтування доводів про відновлення меж земельної ділянки посилалися на схематичний план БТІ земельної ділянки на АДРЕСА_1 від 20 жовтня 1997 року, з повторними промірами земельної ділянки від 20 грудня 1999 року та від 05 жовтня 2000 року; висновок експерта ОСОБА_7 від 28 квітня 2011 року, висновок експерта ОСОБА_5 від 14 жовтня 2012 року; технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, виготовлену ТОВ «Пріма-КР» від 06 серпня 2010 року.
Отже, за умови, що межа земельної ділянки позивача вже була відображена в технічній документації БТІ та технічній документації сторін, суд у межах заявлених позовних вимог зобов`язаний ухвалити рішення по суті таких вимог, а саме про поновлення межі земельної ділянки позивача із зазначенням ідентифікуючих ознак - розміру і поворотних точок та іншого, або відмовити у позові в разі якщо порушення, на які вказував позивач, не знайдуть свого підтвердження.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року (справа № 514/1571/14-ц).
Позивач надав докази, що, на його переконання, доводили, яка саме земельна ділянка перебувала у його користуванні, проте суди першої та апеляційної інстанцій, дійшовши передчасного висновку про те, що спір виник щодо додержання правил добросусідства, не надали належної оцінки наведеним доказам, не з`ясували фактичних обставин, внаслідок чого позбавили позивача права на захист права, за захистом якого він звернувся до суду.
Таким чином, суди дійшли передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позову у цій частині з урахуванням того, що спір між сторонами виник, у першу чергу, з приводу відновлення меж земельної ділянки, а не щодо порушення правил добросусідства. 
Крім того, перевіряючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не врахував доводів, на які посилався позивач, а також не з`ясував дійсних розмірів та меж земельних ділянок сторін, якими вони фактично користуються, унаслідок чого не встановив наявність чи відсутність порушення відповідачем прав позивача як правомірного користувача земельної ділянки.
В оцінці доводів касаційної скарги в частині вирішення позовних вимог про відновлення меж земельної ділянки Верховний Суд врахував, що суди першої та апеляційної інстанцій не розглянули позовні вимоги по суті спору, що випливає зі змісту як мотивувальних, так і резолютивних частин судових рішень.
З урахуванням наведеного, також не є законними і обґрунтованими рішення суду у частині вирішення позовних вимог про зобов`язання відповідача ОСОБА_3 у термін 30 днів з дня набрання рішенням законної сили прибрати на відстань 12 метрів від поновленої межі з садибою АДРЕСА_1 : дрова і дровники, навіси, смітники, сараї, клітки та кліті для гусей, качок та курей, а також самих курей, качок та гусей, курені, конюшні, бочки, ящики, коптильню та все інше, не влаштовувати їх в майбутньому ближче 12 метрів від поновленої межі та зобов`язати відповідачів в термін 30 днів з дня набрання рішенням законної сили, прибрати від поновленої межі на відстань: грушу, яблуню, вишню (що за двором) на 3 метри від поновленої межі, 4 кущі: смородину і аґрус на 1 метр від поновленої межі, не садити їх в майбутньому кущі ближче 1 метра, а дерева - 3 метрів від поновленої межі, відшкодування моральної шкоди, оскільки суди зазначили, що ці вимоги є похідними від позовних вимог щодо відновлення межі земельної ділянки.
Зважаючи на наведене, враховуючи, що суд апеляційної інстанції не усунув наведених недоліків під час апеляційного перегляду справи, рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції в цій частині вимог.
Щодо закриття провадження
У процесуальному законодавстві закріплена конструкція позовного провадження як певна процедура розгляду і вирішення цивільних справ зі спорів про право цивільне. 
Позовному провадженню притаманна позовна форма як модельна, узагальнююча конструкція процедури позовного провадження. Для неї характерні такі ознаки, як наявність матеріально-правової вимоги, яка випливає із порушеного або оспорюваного права сторони і яка підлягає в силу закону розгляду в певному порядку, встановленому законом; наявність спору про суб`єктивне право; наявність двох сторін із протилежними інтересами, які наділені законом певними правомочностями щодо захисту своїх прав, свобод чи інтересів у суді.
Цивільні процесуальні правовідносини персоніфікують учасників цивільного судочинства, визначають їхні права і обов`язки відповідно до процесуальних функцій і гарантії забезпечення справедливого судочинства.
Отже, провадження цивільного процесу - це специфічна модель розгляду цивільної справи, що відбиває предметну характеристику цивільного судочинства з точки зору матеріально-правової природи справ, що розглядаються, специфіку доказування фактів як юридико-фактологічної основи справи та результатів розгляду справи, які відбиваються у процесуальних актах - певного роду документах.
Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд має ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права. 
Матеріально-правова вимога позивача повинна спиратися на підставу позову. Підставою позову визнають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Цими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто такі факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин. 
Закриваючи провадження у справі, суд апеляційної інстанції керувався тим, що рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 липня 2017 року у справі № 2-70/11 позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування збитків, завданих пошкодженням будинку, демонтажу ями-басейну, стягнення моральної шкоди, судових витрат задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_3 провести демонтаж бетонної конструкції ями-басейну, розташованої на земельній ділянці його домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , привівши цю ділянку в попередній стан, вирівнявши площину басейну землею до рівня природного ґрунту. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 700, 00 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 4 500, 00 грн, у задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2018 року рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 липня 2017 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування збитків, завданих пошкодженням будинку, скасовано та у цій частині ухвалено нове рішення. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
З урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку у цій частині, що спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав вже розглянуто, отже наявні підстави для закриття провадження.
В оцінці наведених доводів касаційної скарги Верховним Судом враховано, що у справі № 2-70/11 позовну вимогу позивачів про демонтаж бетонної конструкції ями-басейну задоволено, отже, закриття провадження у цій частині вимог у справі, що переглядається, у будь-якому випадку не порушує прав позивачів та вони не позбавлені можливості вимагати виконання рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 липня 2017 року у справі № 2-70/11.
Верховний Суд також погоджується з висновками судів про те, що вимога про зобов`язання відповідача дотримуватися та не порушувати правила добросусідства і правила: ДБН-360-92**П.З.25* «Будівельні норми»; 
ДБН-360-92**П.З.26* «Санітарні норми»; ДБН-360-92 обов`язковий додаток 3.1 «Протипожежні норми» також не підлягала задоволенню, оскільки захистові підлягає тільки порушене право, а позивачами не доведено, що відповідач порушує норми наведених актів і що саме у такий спосіб необхідно захистити їхнє порушене право.
В оцінці доводів касаційної скарги Верховним Судом також враховано, що ОСОБА_2 не надано жодних письмових доказів щодо його прав власності чи користування будинком, який належить ОСОБА_1 , та користування земельною ділянкою, виділеною у користування ОСОБА_1 , а тому висновки судів щодо відсутності підстав для задоволення позову у частині вимог ОСОБА_2 є обґрунтованими.
Під час нового розгляду суду необхідно врахувати наведені у цій постанові висновки касаційного суду щодо необхідності оцінки наявних доказів у справі, зокрема, технічних паспортів органів БТІ, висновків експертів, та встановити наявність чи відсутність належного обґрунтування підстав позову.
При цьому, враховуючи, що рішення апеляційного суду підлягає частковому скасуванню, Верховний Суд не надає оцінки доводам заявника у частині неправильності доводів щодо розподілу судових витрат між сторонами, оскільки такий розподіл має бути вчинений під час повторного розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Рішення судів у частині задоволення позову заявниками не оскаржувалося, тому з огляду на межі касаційного розгляду Верховним Судом не переглядалося.
Доводи касаційної скарги про незаконність постанови Дніпровського апеляційного суду від 24 липня 2019 року Верховний Суд визнає необґрунтованими, оскільки у постанові Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року суд вирішив всі позовні вимоги, які заявлені позивачами, а самі доводи заяви позивачів про ухвалення додаткового рішення зводилися лише до незгоди із ухваленням рішення.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Верховний Суд врахував тривалість розгляду цієї справи судами, а також те, що суд апеляційної інстанції не усунув недоліки, допущені судом першої інстанції під час розгляду справи, а тому з метою процесуальної економії, з урахуванням віку заявників та повноважень апеляційного суду вирішив, що справа підлягає направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Щодо вимоги про постановлення окремої ухвали
У касаційній скарзі заявники просили постановити окрему ухвалу, у якій поставити питання про невідповідність суддів, що розглядали справу, займаним посадам.
Згідно з частиною десятою статті 262 ЦПК України суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення. Такі самі повноваження має Велика Палата Верховного Суду щодо питань передачі справ на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли. Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлення під час розгляду справи порушень норм матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду.
Судом касаційної інстанції не встановлено грубих порушень судом першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, які слугували б підставою для постановлення окремої ухвали у цій справі. Порушення норм процесуального права, у зв`язку з допущенням яких скасовані оскаржувані судові рішення, не є достатньою підставою для постановлення окремої ухвали.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року у частині вирішення позову ОСОБА_1 про зобов`язання звільнити незаконно захоплену землю садиби, поновлення межі, зобов`язання перенести паркан, зобов`язання прибрати на відстань 12 м від поновленої межі з її садибою дрова і дровники, навіси, смітники, сараї, клітки та кліті для гусей, качок та курей, а також самих курей, качок та гусей, курені, конюшні, бочки, ящики, коптильню, зобов`язання прибрати кущі смородини і аґрусу скасувати, справу у цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В іншій частині постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року залишити без змін.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 липня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак

Судді                                                                                                              І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                        А. С. Олійник
 
                                                                                                                        С. О. Погрібний
 
                                                                                                                        В. В. Яремко