Номер провадження: 22-ц/813/1591/20 
Номер справи місцевого суду: 522/2062/18
Головуючий у першій інстанції Чернявської Л.М.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 

головуючого:  Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),
суддів:          Дрішлюка А.І., 
Громіка Р.Д., 

при секретарі: Павлючук Ю.В., 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» та Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси головного територіального управління юстиції в Одеській області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк», третя особа Другий Приморський відділ державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області про зняття арешту з майна, -

В С Т А Н О В И В: 
05 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, який було уточнено, до ПАТ «Фідобанк», третя особа Другий Приморський відділ державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області про зняття арешту з майна.
Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що на все належне йому майно у тому числі на квартиру, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , Другим Приморським відділом державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області накладено арешт та встановлено заборону на його відчуження.
Листом від 31 січня 2018 року №2384/В-11 Другим Приморським відділом державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області було надано відповідь на заяву ОСОБА_1 , що на виконанні Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області перебували виконавчі провадження ВП №46975257, ВП №39429481, ВП №39429746 про стягнення коштів з ОСОБА_1 , в рамках яких на все майно позивача було накладено арешт, вказані виконавчі провадження закінчені відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону чинній та той час) та у Другому Приморському відділі державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області відсутні виконавчі провадження боржником за якими є позивач. 
У зв`язку із наявністю арешту на все майно, ОСОБА_1 не може реалізувати своє право власності, а тому звернувся до суду із вказаним позовом та просив суд задовольнити його вимоги в повному обсязі.
Справу розглянуто за відсутності сторін.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2019 року позов задоволено.
В апеляційних скаргах ПАТ «Фідобанк» та Другий Приморський ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
Розгляд справи призначено на 28 жовтня 2020 року, однак відповідно до розпорядження голови Одеського апеляційного суду про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року №12, у зв`язку з ускладненням епідеміологічної ситуації в м. Одесі та із підтвердженням у працівників Одеського апеляційного суду діагнозу COVID-19, з метою запобігання поширенню захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, серед співробітників та відвідувачів Одеського апеляційного суду та забезпечення безпечних умов праці працівникам суду тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки: помаранчевий або червоний, зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань. 
Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги. 
Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
При цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Сторони сповіщені належним чином, про шо свідчать поштові повідомлення про отримання ними судових повісток, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 05 листопада 2020 року. 
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено  з дотриманням норм процесуального та матеріального права.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За змістом статей 316, 317, 321, 391 ЦК України право власності – це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку на час проведення виконавчих дій, є  Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-ХІV.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до частини другої  статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».
Частиною першою статті 6 Закону України «Про виконавче провадження»  встановлено, що державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.
Згідно із положеннями  статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виходячи зі змісту статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.
Положеннями  статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець виносить постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення, якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження, та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.
Відповідно до частин третьої, четвертої і п`ятої статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.
У разі наявності письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов`язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.
У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.
До підстав зняття арешту також належать закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом (частина перша статті 50 Закону України «Про виконавче провадження»).
Частиною другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
Згідно із пунктом 10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби.
Відповідно до пунктів 2, 5 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника – юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника).
Судом першої інстанції встановлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29 січня 2018 року №112067052, постановою про арешт майна боржника ВП №46975257 від 09 березня 2015 року,постановою про арешт майна боржника ВП №39429481 від 19 лютого 2014 року,постановою про арешт майна боржника ВП №39429746 від 19 серпня 2013 року виданих Другим Приморським відділом державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області, накладено арешт на все нерухоме майно, в тому числі на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 (а.с. 13-15).
25 січня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області із заявою про надання інформації щодо наявності чинних виконавчих проваджень, в яких він є боржником, та зняття арешту (а.с. 11).
Листом від 31 січня 2018 року №2384/В-11 Другий Приморським відділом державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області повідомив, що на виконанні у Відділі перебували виконавчі провадження про стягнення коштів з ОСОБА_1 .. Провадження у даних виконавчих провадженнях були закінчені за п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-ХІV. На теперішній час у Відділі виконавчі провадження, за якими боржником є ОСОБА_1 відсутні. Посилаючись на статтю 59 Закону України «Про виконавче провадження» відділ державної виконавчої служби відмовив у знятті арешту.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 березня 2013 року по справі №1512/17404/2012, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10 липня 2013 року, позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Ерсте Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 задоволено. Суд стягнув солідарно з ОСОБА_2  та ОСОБА_1  на користь ПАТ «Ерсте Банк» заборгованість за кредитним договором №014/1581/5/14121 від 22 квітня 2008 року в сумі 136 139,74 доларів США, що згідно з курсом НБУ станом на 11 липня 2011 року еквівалентно 1 085 101,84 грн. (а.с. 35–40). 
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05 червня 2014 року задоволено заяву начальника Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про видачу дубліката виконавчого листа по справі №1512/17404/2012. На адресу Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Київським районним судом м. Одеси було направлено чотири виконавчих листа про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 заборгованості для виконання (а.с. 55). 
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 06 червня 2014 року по справі №1512/17404/2012 задоволена заява ПАТ «Фідобанк» про заміну сторони у виконавчому проваджені. Суд замінив стягувача з ПАТ «Ерсте Банк» на ПАТ «Фідобанк» у виконавчому проваджені з примусового виконання виконавчого листа № 1512/17404/12, виданого 09 серпня 2013 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Ерсте Банк» заборгованості за кредитним договором №014/1581/5/14121 від 22 квітня 2008 року в сумі 136 139,74 доларів США, що згідно з курсом НБУ станом на 11 липня 2011 року еквівалентно 1 085 101,84 грн. (а.с. 55).
Листом Київського районного суду м. Одеси від 08 серпня 2018 року №2051 повідомлено, що в матеріалах справи відсутні будь-які дані про виконання судового рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 березня 2013 року (а.с. 55).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що після закінчення виконавчого провадження, державний виконавець повинен зняти, арешти та інші обмеження, які накладаються на майно впродовж виконання виконавчих дій.  На теперішній час відповідачем, ПАТ «ФІДОБАНК», не пред`явленні до виконання виконавчі документи, які було повернуто стягувачу 03 грудня 2014 року. Відсутність відкритого виконавчого провадження по виконанню рішення суду дає підстави для звільнення майна з під арешту. У зв`язку з тим, що був накладений арешт, позивач не може реалізувати свої права та інтереси щодо арештованого майна, яке належить йому на праві власності. 
Посилання відповідача ПАТ «ФІДОБАНК» та третьої особи Другого Приморського відділу державної  виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області у апеляційних скаргах на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, оскільки судом не враховано, що рішення суду першої інстанції не виконано, тому законних підстав для зняття арешту з нерухомого майна немає, не приймається до уваги за таких підстав. 
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. 
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Проте, ні  в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції відповідачем, ПАТ «ФІДОБАНК» не було доведено належним чином заперечення на позов, а саме, відсутність правових підстав для зняття арешту з майна позивача та порушення його прав. 
Згідно із пунктом 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закінчення договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).
Відповідно до статті 30 Закону України «Про виконавче провадження»,  державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме:
закінчення виконавчого провадження – згідно зі статтею 49 цього Закону;
повернення виконавчого документа стягувачу – згідно зі статтею 47 цього Закону;
повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, – згідно із статтею 48 цього Закону.
Отже, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.
Відповідно до пункту 3.17 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року №512/5 (далі – Інструкція №512/5) в редакції чинній на момент прийняття державним виконавцем оскаржуваних постанов, у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу, державний виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, а також наслідки завершення відповідного виконавчого провадження (зняття арешту тощо).
Згідно із приписами статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження, у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або до іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту.
Отже, відповідно до статті 50 Закону «Про виконавче провадження» й  Інструкції №512/5 Другий Приморський відділ державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області, завершуючи виконавче провадження в рамках якого було накладено арешт на все майно позивача, при поверненні виконавчого документа стягувачу накладений арешт на все майно позивача повинен був зняти, проте цього зроблено не було.
При розгляді аналогічної справи Верховний Суд у постанові від 27 березня 2020 року у справі №817/928/17 (адміністративне провадження №К/9901/20268/18) дійшов правового висновку про те, що «колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно того, що не зняття відповідачем арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при поверненні виконавчого документа стягувачеві є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби і порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача зняти арешт з нерухомого майна позивача».
Аналізуючи зазначені норми права, правові висновки Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, з`ясовуючи встановлені судом першої інстанції обставини, що мають значення правильного вирішення справи, докази, надані сторонами у справі, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те,  відсутність відкритого виконавчого провадження по виконанню рішення суду дає підстави для звільнення майна з під арешту. 
За своєю юридичною природою позов – це матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншого особою (відповідачем).
  Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 Захист цивільних прав – це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням  його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.
Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення відповідного права
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи  та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси. 
У абзаці 2 п. 11 постанови № 14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз`яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Отже, позивач  ОСОБА_1  має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, ПАТ «ФІДОБАНК», й у даному випадку в судовому засіданні позивачем доведено належним чином, що його право власності на нерухоме  майно порушено, тому   у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України  це право підлягає судовому захисту шляхом: 
скасування арешту на майно позивача, накладений постановою державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Хорунжа В.Г., серія та номер постанови ВП №46975257 від 09.03.2015 року;
скасування арешту на майно позивача, накладений постановою державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Костіна В.В., серія та номер постанови ВП №39429481від 12.04.2014 року;
скасування арешту на майно позивача, накладений постановою Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, серія та номер постанови ВП №39429746 від 19.08.2013 року. 
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України  «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і
 Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого
 Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року,
 «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти
 Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року,
 «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited»
 проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на
 предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із
 гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує
 воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне
 володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1
 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в права власності навіть
 якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства,
 буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано
 справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з
 втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.
«Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення
 (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та
 засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе
 «індивідуальний і надмірний тягар».
До цього правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі №6-2510цс15.
Системний аналіз наведених норм права, правового висновку Верховного Суду України, правового висновку Верховного Суду, положень Європейської конвенції з прав людини та  практики Європейського суду з прав людини, дає підстави вважати, що рішення суду першої інстанції є справедливим, відповідає засаді верховенства права та його складовій – принципу правової визначеності. Внаслідок вирішення спору позивач отримав ефективний засіб юридичного захисту свого права на мірне володіння майном, що передбачено статтею 13 та статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Отже,  суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи,  дослідив в судовому засіданні усі докази, які є  у справі, з урахуванням їх переконливості, належності  і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову. 
Інших правових доводів апеляційні скарги не містять.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява № 4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі  доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову задоволенні позову  немає. 
 Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 382-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» та Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси головного територіального управління юстиції в Одеській області залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено: 05 листопада 2020 року.
Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік