П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

30 вересня 2020 року                                                                                                  місто Київ 
 
Єдиний унікальний номер справи 753/3825/19
Номер провадження  22-ц/824/6628/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача -  Вербової І.М.,  суддів Саліхова В. В., Поліщук Н. В.,  
за участю секретаря судового засідання - Яворської А. А., 
вивчивши апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 січня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Сирбул О. Ф., у справі за позовом ОСОБА_2  до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», який є правонаступником Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про заборону вчинення дій, 
в с т а н о в и в :
У лютому 2019 року ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позов до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про заборону Акціонерному товариству «Укрсоцбанк» звертати стягнення на нежитлові приміщення з № 1 по № 20 (групи приміщень № 20 в літ. «А») на другому поверсі - офіс загальною площею 374,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом набуття права власності на ці приміщення у порядку, встановленому ст.. 37 Закону України «Про іпотеку», без укладення з ОСОБА_2 окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя; покладення судових витрат на відповідача.
 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 27 червня 2006 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання не відновлювальної кредитної лінії № 380/882/06-Пі.
 
17 квітня 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено договір про внесення змін до кредитного договору, згідно якого, відповідач надав позивачу 600 000 євро зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 12,25 % річних. 
 
07 червня 2006 року між позивачем та відповідачем укладено іпотечний договір № 04/І-305 відповідно до умов якого, позивач передав в іпотеку належні йому на праві власності нежитлові приміщення з № 1 по № 20 (групи приміщень № 20 в літері «А»), що знаходяться по АДРЕСА_1 .
 
Позивач зазначає, що 07 лютого 2019 року він отримав вимогу від відповідача про усунення порушень кредитного договору.
 
Позивач зазначає, що 22 листопада 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось до суду з позовом до нього про звернення стягнення на приміщення з метою погашення заборгованості за кредитним договором. Таким чином, на думку позивача, банк вже задовольняє свої вимоги за кредитним договором шляхом звернення стягнення на приміщення у судовому порядку, а відтак, отримана позивачем вимога не має відношення до вказаного способу задоволення відповідачем своїх вимог за рахунок вищевказаних приміщень.
 
28 лютого 2018 року приватним нотаріусом КМНО Осипенком Д. О. вчинено виконавчий напис, яким, з метою погашення заборгованості звернуто стягнення на приміщення. 
 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 11 грудня 2018 року вищевказаний виконавчий напис нотаріуса визнано таким, що не підлягає виконанню. Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, банком було подано апеляційну скаргу, таким чином, на думку позивача, банк вже задовольняє свої вимоги за кредитним договором шляхом звернення стягнення на приміщення на підставі виконавчого напису нотаріуса, а відтак, отримана позивачем вимога не має відношення до вказаного способу задоволення відповідачем своїх вимог за рахунок вищевказаних приміщень.
 
Позивач зазначає, що відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку», в редакції, чинній на момент внесення змін до іпотечного договору, право власності на приміщення може бути набуте виключно на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Разом з тим, вказаний договір сторонами не укладався, а сам договір іпотеки не містить умов про те, що він є правовою підставою для реєстрації права власності відповідача на предмет іпотеки. Таким чином, на думку позивача, намір відповідача задовольнити свої вимоги шляхом набуття права власності на приміщення за відсутності окремого договору про задоволення вимог є неправомірними, а відтак, з метою попередження протиправного позбавлення позивача права власності на приміщення, відповідачу має бути заборонено звертати стягнення на приміщення шляхом набуття права власності на них у позасудовому порядку без укладення між сторонами окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя. 
 
Протокольною ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 29 січня 2020 року замінено сторону відповідача, а саме - Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» на його правонаступника Акціонерне товариство «Альфа-Банк».
 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 29 січня 2020 року (а.с. 133-136) у задоволенні позову ОСОБА_2  до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», який є правонаступником Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про заборону вчинення дій, відмовлено.
 
Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, 06 березня 2020 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 направив апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 січня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги, задовольнити; судові витрати покласти на відповідача.
 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що предметом судового захисту є лише порушене право особи, а не можливість йог порушення, проте, такий висновок суперечить правовій позиції Верховного Суду.
 
Скаржник зазначає, що до суду ним були подані належні та допустимі докази, які свідчать про неминуче порушення банком права власності позивача на нежитлові приміщення передані в іпотеку шляхом набуття права власності на них без укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Крім того, докази наявні в матеріалах справи підтверджують те, що у відповідача залишився єдиний нереалізований спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому надіслана вимога про усунення порушення неминуче призведе до незаконного набуття банком права власності на передані в іпотеку приміщення. 
 
На думку скаржника, апеляційні скарги подані банком на ухвали про забезпечення позову по даній справі та по справі № 753/23301/19 свідчать про те, що банк намагається усунути будь-які перешкоди для можливості набуття права власності на предмет іпотеки в позасудовому, що свідчить про неминучість порушення права власності скаржника в майбутньому. 
 
Скаржник зазначає, що оскільки відповідач не заперечував факт розгляду Дарницьким районним судом міста Києва позовної заяви останнього про звернення стягнення на передані в іпотеку нежитлові приміщення по справі № 753/19824/16-ц, в зв`язку з чим, у суду першої інстанції були відсутні підстави вимагати докази на підтвердження наявності такого спору. Крім того, з рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 грудня 2018 року № 753/7572/18 вбачається, що банк не може звернути стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса № 1415 від 28 лютого 2018 року, оскільки, строк для вчинення виконавчих написів, закінчився.
 
Скаржник зазначає, що сторони іпотечного договору під час йог укладення визначили, що відповідач може звернути стягнення на предмет іпотеки, набувши право власності на нього у порядку, встановленому ст.. 37 Закону України «Про іпотеку». Згідно вищевказаної статті, чинній на момент внесення змін до іпотечного договору, право власності на приміщення може бути набуте відповідачем виключно на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Проте, на думку скаржника, останнім надано достатню кількість доказів, які у своїй сукупності обґрунтовують реальну можливість набуття відповідачем права власності на приміщення у позасудовому порядку, без укладення між сторонами окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя,  що неминуче призведе до протиправного позбавлення скаржника права власності на ці приміщення.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 березня 2020 року поновлено скаржнику строк на апеляційне оскарження судового рішення, відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою та надано строк для подачі відзиву.
 
Відзиву подано не було.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 травня 2020 року закінчено проведення підготовчих дій, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.
 
У судовому засіданні представник скаржника - адвокат Гудзера Т. С. підтримав доводи апеляційної скарги в повному обсязі, просив її задовольнити, з підстав викладених у ній.
 
Представник відповідача - ОСОБА_4 заперечував проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на її необґрунтованість.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи представника скаржника та  заперечення представника відповідача, з`ясувавши обставини справи, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.  
 
Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що іпотечний договір укладений між позивачем та банком містить відповідне застереження щодо права банку на звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором на предмет іпотеки у позасудовому порядку.
 
Так, матеріали справи не містять належних, допустимих доказів того, що вказане застереження, є не чинним або ж визнаний недійсним.
 
Крім того, само по собі повідомлення банку про намір у майбутньому звернути стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку не є зверненням стягнення на предмет іпотеки банком, у тому числі у позасудовому порядку.
 
Колегія суддів погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
 
Судом встановлено, що 27 червня 2006 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2   укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 380/882/06-Пі, згідно умов якого, кредитор зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування в межах максимального ліміту який встановлюється в розмірі 350 000 євро та який буде змінюватись на умовах п. 1.1.2 цього договору, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,25 % річних, а також комісій в розмірі та в порядку визначених договором (а.с. 08-12).
 
17 квітня 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2   укладено договір про внесення змін та доповнень до договору про надання невідновлювальної кредитної лінії № 380/882/06-Пі від 27 червня 2006 року відповідно до умов якого, кредитор зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування в межах максимального ліміту який встановлюється в розмірі 600 000 євро з кінцевим терміном завантаження максимального ліміту заборгованості до 01 травня 2008 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,25 % процентів річних, а також комісій в розмірі та в порядку визначених цим договором (а.с. 13-19).
 
07 липня 2006 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2   укладено іпотечний договір № 04/І-305 предметом якого є нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення з № 1 по № 20 (групи приміщень № 20 в літері «А») на другому поверсі - офіс загальною площею 374,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10-13).
 
Згідно свідоцтва про право власності від 18 травня 2006 року, нежитлові приміщення з № 1 по № 20, які розташовані по АДРЕСА_1 , належать ОСОБА_2 на праві приватної власності. Заставна вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 353 500 грн. (а.с. 14). 
 
17 квітня 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2   укладено договір про внесення змін та доповнень до іпотечного договору № 04/І-305 від 07 липня 2006 року відповідно до якого, вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 7 070 000 грн. (а.с. 16-19).
 
Як вбачається з вимоги про усунення порушення в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку», АТ «Укрсоцбанк» повідомив ОСОБА_2 про те, що кредит є обов`язковим до повернення з моменту одержання даного повідомлення, шляхом сплати заборгованості за договором кредиту в повному обсязі. У разі не виконання цієї вимоги протягом тридцяти днів з дня її отримання, банк залишає за собою право звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с. 20-21).
 
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Частиною 1 статті 628 ЦК України  встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3).
 
Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
 
Як вбачається з приписів ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
 
Відповідно до ст. 36 вказаного Закону (в редакції чинній на час укладення договору про внесення змін та доповнень до іпотечного договору), сторони іпотечного  договору  можуть  вирішити  питання   про звернення   стягнення   на  предмет  іпотеки  шляхом  позасудового врегулювання  на  підставі   договору.   Позасудове   врегулювання здійснюється   згідно   із  застереженням  про  задоволення  вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим   договором  між  іпотекодавцем  і  іпотекодержателем  про задоволення вимог іпотекодержателя,  який  підлягає  нотаріальному посвідченню  і  може  бути  укладений  в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про  звернення  стягнення  на  предмет іпотеки. 
 
Договір про  задоволення  вимог іпотекодержателя,  яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий  спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.  Визначений договором  спосіб  задоволення  вимог іпотекодержателя  не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи  звернення  стягнення  на  предмет іпотеки. 
 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет  іпотеки в рахунок   виконання   основного   зобов`язання   у   порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя  від  свого  імені   продати   предмет іпотеки  будь-якій  особі  на  підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
 
Положеннями статті 37 вказаного Закону визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
 
З аналізу вищевказаних норм вбачається, що право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем може бути набуте на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя.
 
Під час апеляційного перегляду колегією суддів встановлено, що при укладенні договору про внесення змін та доповнень до іпотечного договору № 04/І-305 від 07 липня 2006 року сторони погодили іпотечне застереження, а саме визначили у договорі іпотеки обидва передбачені статтею 36 Закону України «Про іпотеку» способи задоволення вимог іпотекодержателя, а саме: звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем та звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем третій особі, що підтверджується статтею 4 «Звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізація» Договору про внесення змін та доповнень до іпотечного договору № 04/І-305 від 07 липня 2006 року. 
 
Таким чином, банк не позбавлений можливості задовольнити вимоги за кредитним договором у позасудовому порядку шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в порядку передбаченому Законом України «Про іпотеку», а відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог. 
 
Колегія суддів ставиться критично до посилання скаржника на те, що наявна в матеріалах справи вимога про усунення порушення призведе до незаконного набуття банком права власності на предмет іпотеки без укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя,  оскільки, згідно ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на час укладення договору про внесення змін та доповнень до іпотечного договору) позасудове врегулювання здійснюється згідно із  застереженням  про  задоволення  вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим   договором  між  іпотекодавцем  і  іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя,  який  підлягає  нотаріальному посвідченню і може бути укладений  в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про  звернення  стягнення на  предмет іпотеки. Так, оскільки при укладенні договору про внесення змін та доповнень до іпотечного договору № 04/І-305 від 07 липня 2006 року сторони погодили іпотечне застереження, банк не позбавлений права задовольнити свої вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.
 
Колегія суддів ставиться критично до посилання скаржника на те, що згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» чинній на момент внесення змін до іпотечного договору, право власності на предмет іпотеки може бути набуте банком виключно на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, оскільки, приписами ст. 36 вказаного Закону регламентовано, що договором про задоволення вимог іпотекодержателя також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі.
 
Колегія суддів ставиться критично до посилань скаржника на те, що набуття банком права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку свідчить про неминучість порушення права власності скаржника, оскільки, відповідно до приписів Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель має право задовольнити вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки на підставі іпотечного застереження, яке міститься в договорі про внесення змін та доповнень до іпотечного договору № 04/І-305 від 07 липня 2006 року.
 
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.
 
Колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування судового рішення, як і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.
 
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
 
 За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з вірним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права 
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,- 
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
 
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 січня 2020 року - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Повне судове рішення складено 02 жовтня 2020 року.

Суддя-доповідач:                                                                           І.М. Вербова

Судді:                                                                                                           В. В. Саліхов 

Н. В. Поліщук