ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/84/20 Справа № 202/6813/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Волошин Є.В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2020 року                                                                         м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Свистунової О.В.         
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.
за участю секретаря – Гулієва М.І.о.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2018 року 
по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Дніпровської міської ради, треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гунін Віктор Володимирович, ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , державний нотаріус Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Черненко Ірина Миколаївна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, –

В С Т А Н О В И Л А:
       У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_3 , Дніпровської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гунін Віктор Володимирович, ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , державний нотаріус Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Черненко Ірина Миколаївна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.
       Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 . За життя, ОСОБА_5 склав заповіт, відповідно до якого, на випадок своєї смерті, заповідав належну йому квартиру АДРЕСА_1 позивачу – ОСОБА_2 . 
       Позивач, після смерті ОСОБА_5 , у шестимісячний строк звернулась до Шостої Дніпровської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. 
       Разом із цим, під час оформлення спадщини, позивачу стало відомо що 20 лютого 2003 року ОСОБА_5 продав належну йому вищезазначену квартиру ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Гуніним В.В. та зареєстровано в реєстрі за №939, бланк ВАЕ №295130. 
       24 червня 2017 року, ОСОБА_3 продала спірну квартиру ОСОБА_4 , який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. та зареєстровано в реєстрі за №588, бланк НМА №132070. 
       04 серпня 2017 року ОСОБА_4 продала спірну квартиру ОСОБА_1 , який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кравченком О.О. та зареєстровано в реєстрі за №800, бланк НМЕ №674466. Станом на день подання позову, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 .
       Однак, позивач зазначала, що ОСОБА_5 проживав у квартирі АДРЕСА_1 разом із позивачем до своєї смерті та свою квартиру нікому не продавав. Ніякі інші особи у квартирі не проживали та про наявність у них права власності на квартиру не заявляли.
       Крім того, в листі Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області від 24 жовтня 2017 року, надісланого прокурору Дніпровської місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області, щодо надання інформації про договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Гуніним В.В. та зареєстрований в реєстрі за №939, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 зазначено наступне: згідно відомостей з реєстру нотаріальних дій та нарядів договорів відчуження квартир у справах приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніна В.В. за вищезазначеними даними була вчинена інша дія від іншої особи; 20 лютого 2003 року був використаний нотаріусом реєстровий номер 339 – реєстровий номер 939 був використаний 19 травня 2003 року. Також вищезазначена квартира станом на 31 грудня 2012 року в “ДМБТІ” Дніпроептровскьої обласної ради була зареєстрована за ОСОБА_5 . 
       На підставі викладеного, посилаючись на норми ст.ст.16,392,1216,1270,1296-1298 ЦК України, просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 20 лютого 2003 року, посвідчений приватним нотаріусом Гуніним В.В. та зареєстрований в реєстрі за №939 та визнати за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2018 року  позов задоволено частково.
       Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 25 лютого 2003 року серії НОМЕР_1 , укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Дніпропетровської області Гуніним Віктором Володимировичем.
       В іншій частині позову відмовлено.
       Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2018 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні заяви про перегляд вищезазначеного заочного рішення.
       Додатковим рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2018 року вирішено питання стосовно судових витрат.
       В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції частково скасувати та ухвалити нове в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. 

       Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

       Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

       Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

       Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

       Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.
       
       Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності.

       Проте, колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне. 

       При ухваленні рішення суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Заяв про розгляд справи за його відсутності або про причини неявки не надходило.
        
       Згідно ч.1 ст. 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. 

       Проте, колегією за наслідком дослідження справи встановлено, що матеріали цивільної не містять належного сповіщення  ОСОБА_1 .
       Згідно п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обовязковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
       Приймаючи до уваги, що справу розглянуто за відсутності третьої особи ОСОБА_1 , який належним чином не сповіщався судом першої інстанції про час і місце розгляду справи і апелянт обґрунтував скаргу такою підставою, колегія приходить висновку, що зазначене порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Крім того, судом при дослідженні матеріалів справи, встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 повторно виданого 16 серпня 2017 року Індустріальним районним у м.Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.9).
       За життя, а саме 25 січня 2017 року, ОСОБА_5 склав нотаріально посвідчений заповіт, відповідно до якого, на випадок своєї смерті, заповідав належну йому квартиру АДРЕСА_1 позивачу – ОСОБА_2 (а.с.10).
        ОСОБА_2 , після смерті ОСОБА_5 , звернулась до Шостої Дніпровської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.
       Разом із цим, постановою державного нотаріуса до Шостої Дніпровської нотаріальної контори Черненко І.М. від 06 жовтня 2017 року позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії – у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , а саме на квартиру АДРЕСА_1 , у зв`язку із тим, що у спадкоємця відсутні документи на спадкове майно (а.с.11).
       Згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №96475150, станом на 06 вересня 2017 року власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 (а.с.15).
       Підставою виникнення права власності у ОСОБА_1 на вищезазначену квартиру зазначено договір купівлі-продажу квартири, серія та номер: 800, виданий 04 серпня 2017 року, видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кравченко О.О.
       Відповідно до копії вищезазначеного договору купівлі-продажу квартири від 04 серпня 2017 року, ОСОБА_4 продала ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 (а.с.14).
       В свою чергу, ОСОБА_4 стала власником вищезазначеної квартири на підставі договору купівлі-продажу квартири від 24 червня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О., відповідно до якого ОСОБА_4 купила спірну квартиру у ОСОБА_3 (а.с.13).
        ОСОБА_3 набула права власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20 лютого 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гуніним В.В. на бланку серії ВАЕ №295130 та зареєстрованому в реєстрі за номером 939 (а.с.12).
       Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
       Відповідно до ч.4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
       Відповідно до ч.1 ст.210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.
       Згідно листа Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області від 24 жовтня 2017 року №194/01-21, надісланого прокурору Дніпровської місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області, щодо надання інформації про договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Гуніним В.В. та зареєстрований в реєстрі за №939, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 зазначено наступне: згідно відомостей з реєстру нотаріальних дій та нарядів договорів відчуження квартир у справах приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніна В.В. за вищезазначеними даними була вчинена інша дія від іншої особи; 20 лютого 2003 року був використаний нотаріусом реєстровий номер 339 – реєстровий номер 939 був використаний 19 травня 2003 року (а.с.44).
       Крім того, вищезазначена квартира станом на 31 грудня 2012 року в “ДМБТІ” Дніпроептровскьої обласної ради була зареєстрована за ОСОБА_5 , що підтверджується листом “ДМБТІ” Дніпроептровскьої обласної ради від 25 жовтня 2017 року №14368.
       Відомостей про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 також не містить й інформаційна довідка з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №96475150 (а.с.15).
       Ухвалою  Дніпровського апеляційного суду від  01 жовтня 2019 року було витребувано:
       - у Комунального підприємства “Дніпровське міжміське бюро технічної інвентаризації” Дніпровської міської ради (ЄДРПОУ - 03341776; 49000, місто Дніпро, вул. Воскресенська, буд. 9) належним чином завірену інвентаризаційну справу на квартиру АДРЕСА_1 ;
       - у Приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніна Віктора Володимировича нотаріальну справу щодо договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 20 лютого 2003 року, укладеного між ОСОБА_5 ОСОБА_3 , зареєстрованого в реєстрі за №939, бланк ВАЕ №295130.
       Згідно інвентаризаційної справи № 33990 на квартиру АДРЕСА_1 , відомості щодо укладення та реєстрації договору купівлі-продажу серія та номер 939, виданого 20.02.2003, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніним В.В., відповідно до якого ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 , в матеріалах інвентаризаційної справи відсутні (т.2 а.с.107-140).
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року         було витребувано:
- у Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області нотаріальну справу щодо договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 20 лютого 2003 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , зареєстрованого в реєстрі за №939, бланк ВАЕ №295130.

- у Шостої Дніпровської державної нотаріальної контори належним чином завірену спадкову справу № 163/2017, заведену 15.03.2017 року після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно до матеріалів спадкової справи № 163/2017, заведеної 15.03.2017 року після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , 25 січня 2017 року, ОСОБА_5 склав нотаріально посвідчений заповіт, відповідно до якого, на випадок своєї смерті, заповідав належну йому квартиру АДРЕСА_1 позивачу – ОСОБА_2 (т.2.а.с.170-198).

Згідно відповіді Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області від 20.03.2020 року за № 347/01-21 (т.2 а.с.202), договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 20 лютого 2003 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , зареєстрованого в реєстрі за №939, бланк ВАЕ №295130, не посвідчувався.
Згідно Реєстру про реєстрацію нотаріальних дій приватного нотаріуса ДМНО Гуніна В.В. періодом за 2003 рік по реєстру за № 939- була вчинена 19 травня 2003 року, інша нотаріальна дія від іншої особи.
Щодо використання спеціального бланку серії ВАЕ №295130, згідно Реєстру про реєстрацію нотаріальних дій — вищевказаний бланк був використаний приватним нотаріусом ДМНО Гуніним В.В. 19 лютого 2003 року і була вчинена інша нотаріальна дія від іншої особи.

       За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
       Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
       Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів – набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин – це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
       Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
       Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення – під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
       Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229–233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
       У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним – не виникли.
       За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
       Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
       Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
       Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
       Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
       Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
       У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
Така правова позиція узгоджується із постановою ВП ВС від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо визнання за нею права власності на спірну квартиру, виходив з того, що в даному випадку належним способом захисту буде подання віндикаційного позову до ОСОБА_1 про витребування спірної квартири від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Оскільки, відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов”язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті, а право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене ст. 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника, а тому позивач, як спадкоємець майна померлого ОСОБА_5 , успадкувала право на витребування майна з чужого незаконного володіння.
       Однак, задовольняючи частково позов суд першої інстанції, не врахував, що позовні вимоги заявлені не до всіх осіб, чиїх прав та інтересів стосується предмет спору, оскільки на момент ухвалення рішення власником спірного майна є саме ОСОБА_1 .

       Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
       За змістом до ч. 2,3 ст. 51 ЦПК України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.
       Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. 
       Відповідач — це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
       Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
       Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови — підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, — належного відповідача.
       Таким чином, неналежний відповідач — це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі — належному відповідачеві.
       Зазначене підтверджується позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 30.01.2019 у справі № 2-797/2008.
       Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц (пункт 41); від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49); від 21.11.2018 у справі №127/93/17-ц (пункт 50); від 12.12.2018 у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54); від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4)).
       Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, пункт 31.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц).
       Відповідно до роз`яснень, викладених в абз. 5 п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року “Про судове рішення у цивільній справі”, суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду. 
       Пленум Верховного Суду України у п.8 постанови від 12.06.2009 року № 2 “Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції” роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному законом. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. 
       Суд вказаними роз`ясненнями не керувався і в порушення вимог ст.ст. 12, 51 ЦПК України, не роз`яснив позивачу наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, у тому числі і щодо залучення до участі у справі належного співвідповідача.
       Апеляційний суд позбавлений можливості залучити до участі у справі співвідповідача, оскільки немає передбачених законом повноважень змінювати склад осіб, які беруть участь у справі, крім випадків процесуального правонаступництва, передбаченого ст. 55 ЦПК України.
       Оскільки, позовні вимоги заявлені не до всіх осіб, чиїх прав та інтересів стосується предмет спору, вирішення даного спору в цілому без залучення у встановленому процесуальним законом порядку всіх заінтересованих осіб є передчасним.
       Суд першої інстанції, розглянув спір по суті без з`ясування того, хто є належним відповідачем або співвідповідачем у вирішенні такого спору та помилково вважав ОСОБА_1 саме третьою особою.
       Колегія наголошує, що позивач не позбавлена права звернення до суду за захистом своїх порушених прав з відповідним позовом, однак до належного кола відповідачів. 
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

       Отже, колегія дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду з ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне скасувати додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2018 року, яким вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України “Про судове рішення у цивільній справі” № 14 від 18.12.2009 року, у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.
       Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
        Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 960 грн. за подачу апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів, – 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2018 року та додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2018 року – скасувати та ухвалити нове.
       У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Дніпровської міської ради, треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гунін Віктор Володимирович, ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , державний нотаріус Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Черненко Ірина Миколаївна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом – відмовити.
       Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 960 грн. за подачу апеляційної скарги.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

       Головуючий О.В. Свистунова

       Судді: Т.П.Красвітна

               І.А. Єлізаренко