ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 серпня 2020 року м. Київ
справа № 522/21850/15-ц
провадження № 61-10018св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Кузнєцова В. О., 
суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,
учасники справи:
позивач - Одеська міська рада,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 23 травня 2017 року, ухвалене у складі судді Чернявської Л. М., та постанову апеляційного суду Одеської області від 21 грудня 2017 року, прийняту колегією у складі суддів: Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г., Сєвєрової Є. С.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2015 року Одеська міська рада звернулась з позовом до                        ОСОБА_1 про витребування майна із чужого незаконного володіння.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20 вересня 2010 року Приморським районним судом м. Одеси ухвалено рішення, яким заяву Одеської міської ради задоволено та визнано спадщину, що залишилася після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , а саме квартиру АДРЕСА_1 , відумерлою; визнано за Одеською міською радою право власності на відумерлу спадщину - вказану квартиру.
Проте 21 лютого 2012 року Приморським районним судом м. Одеси ухвалено заочне рішення за позовом ОСОБА_3 до Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності, яким вимоги позивача задоволено. Встановлено факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю у квартирі АДРЕСА_1 , протягом липня 2000 року-листопада 2005 року та визнано за ОСОБА_3 право власності на цю квартиру у порядку спадкування за законом після ОСОБА_2 .
За заявою заступника прокурора Приморського району м. Одеси заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2012 року скасовано і у подальшому, ухвалою цього ж суду від 17 березня 2014 року вказану позовну заяву залишено без розгляду. Проте до скасування судового рішення ОСОБА_3 21 червня 2013 року продав квартиру ОСОБА_4 , а ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу                   Саганович О. Ю. 31 липня 2013 року за реєстровим № 430, відчужив квартиру ОСОБА_1 . 
Посилаючись на скасування судового рішення, що стало підставою набуття ОСОБА_3 права власності на квартиру і належність квартири як відумерлої спадщини на праві власності територіальній громаді міста Одеси, Одеська міська рада просила витребувати квартиру  АДРЕСА_1  від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанції та мотиви їх прийняття
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 травня 2017 року позов задоволено і витребувано від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради квартиру  АДРЕСА_1 , стягнено з ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 218 грн.
Задовольняючи позовні вимоги Одеської міської ради, суд першої інстанції виходив з того, що право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру припинено ухвалою суду від 11 вересня 2013 року, оскільки ОСОБА_3 не був законним власником спірного приміщення, не мав права його відчужувати ОСОБА_4 , а останній - продавати ОСОБА_1 . На момент укладення договору купівлі-продажу від 31 липня 2013 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17 червня 2013 року на спірну квартиру накладений арешт, тому будь-які правочини, спрямовані на розпорядження спірною квартирою, на яку накладений арешт, є незаконними та неправомірними. Отже, вказані договори купівлі-продажу спірного об`єкту є нікчемними.
Постановою апеляційного суду Одеської області від 21 грудня 2017 року рішення Приморського районного суду Одеської області від 23 травня 2017 року у справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння залишено без змін.
Відмовляючи в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 у порядку спадкування набув у власність спірну квартиру і помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкоємців його майна не встановлено, тому у порядку статті 1277 ЦК Україниспадщина підлягала визнанню відумерлою за позовом органу місцевого самоврядування і відсутність судового рішення про визнання спадщини відумерлою не позбавляє орган місцевого самоврядування права вимагати витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки за правилом частини п`ятої статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцям, а за їх відсутності - територіальній громаді міста з часу відкриття спадщини. 
Оскільки ОСОБА_3 набув право власності на квартиру   АДРЕСА_1  на підставі судового рішення, яке у подальшому скасовано, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_3 у розумінні статті 388 ЦК Україниє особою, яка не мала права відчужувати квартиру ОСОБА_4 , а останній - відчужувати квартиру ОСОБА_1 . Квартира вибула з володіння територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради не з її волі, а іншим шляхом, а саме на підставі судового рішення, що скасовано, тому Одеська міська рада вправі на підставі пункту третього частини першої статті 388 ЦК України витребувати квартиру від ОСОБА_1 . Суд апеляційної інстанції зазначив, що, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції встановив обставини, які мають значення для справи, визначився зі спірними правовідносинами і нормами матеріального права, що такі регулюють, та дійшов обґрунтованого висновку про витребування від ОСОБА_1 нерухомого майна на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
20 лютого 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси                     від 23 травня 2017 року та постанову апеляційного суду Одеської області                 від 21 грудня 2017 року і прийняти нове рішення, яким у позові Одеської міської ради відмовити.
Касаційна скарга мотивована тим, що станом на 31 липня 2013 року спірна квартира належала ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Фроловою Р. В. 21 червня 2012 року, зареєстрованого за № 1253. 31 липня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з                      ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Саганович О. Ю., зареєстрованого за № 430, ОСОБА_1 набула у власність квартиру           АДРЕСА_1 . Отже, на момент укладення договору купівлі-продажу право власності на квартиру належало ОСОБА_4 , ніяких заборон або інших обмежень щодо розпорядження квартирою на час укладання договору не було і у неї були відсутні підстави вважати, що власник майна діє неправомірно або без прямої чи опосередкованої згоди власника. Під час придбання квартири вона не мала об`єктивних сумнівів у правомірності дій продавця. Вона набула квартиру за відплатним договором, є добросовісним набувачем, спірне майно вибуло з володіння власника та особи, якій він передав це майно у володіння, за їх волею, тому відсутні підстави для витребування від неї спірного майна.
Відзив на касаційну скаргу не надходив
Провадження в суді касаційної інстанції
Касаційна скарга подана ОСОБА_1 20 лютого 2018 року. 
Ухвалою Верховного Суду від 2 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 6 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій  обставини справи
20 вересня 2010 року Приморським районним судом м. Одеси ухвалено заочне рішення у справі № 2о-17/10, яким заяву Одеської міської ради задоволено, визнано спадщину, що залишилася після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , у складі квартири  АДРЕСА_1 , відумерлою; визнано за Одеською міською радою право власності на відумерлу спадщину - квартиру  АДРЕСА_1 .
21 лютого 2012 року Приморським районним судом м. Одеси ухвалено заочне рішення у цивільній справі № 1522/1507/2012 за позовом ОСОБА_3 до Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності, яким вимоги позивача задоволено. Встановлено факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю у квартирі  АДРЕСА_1 з липня 2000 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнано за ОСОБА_3 право власності на цю квартиру у порядку спадкування за законом після ОСОБА_2 .
За заявою заступника прокурора Приморського району м. Одеси ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2013 року заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2012 року у справі № 1522/1507/2012 скасовано.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17 березня 2014 року позовну заяву ОСОБА_5 , яка розглядалася в одному провадженні з позовом ОСОБА_3 , залишено без розгляду.
ОСОБА_3 відчужив спірну квартиру ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 21 червня 2013 року, реєстровий № 1253, договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу                 Фроловою Р. В., а ОСОБА_4 відчужив спірну квартиру ОСОБА_1 , уклавши з нею 31 липня 2013 року договір купівлі-продажу, реєстровий № 430, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Саганович О. Ю. Право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно            31 липня 2013 року, номер запису про право власності 1963016 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 4639212).
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17 червня 2013 року про забезпечення позову на спірну квартиру був накладений арешт.
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Згідно з частиною третьою статті З ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» № 460-IX від 15 січня 2020 року касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Відповідно до частини другою статті 389 ЦПК Україниу редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги).
 
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Між сторонами виникли правовідносини з питань права власності та витребування майна внаслідок незаконного володіння ним. Ці правовідносини регулюються нормами ЦК України.
Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.
Відповідно до статті 317 ЦК Українивласникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, що передбачено                  статтею 387 ЦК України.
Статтею 15 ЦК Українивстановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд встановив наступне.
ОСОБА_2 в порядку спадкування набув у власність квартиру  АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно. Спадкоємців майна померлого не встановлено. Відтак, в порядку статті 1277 ЦК Україниспадщина підлягала визнанню відумерлою за позовом органу місцевого самоврядування, в даному випадку - Одеської міської ради. 
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 вересня  2010 року визнано спадщину, що залишилася після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , у складі квартири  АДРЕСА_1 , відумерлою; одночасно визнано за Одеською міською радою право власності на відумерлу спадщину, а саме на вказану квартиру.
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 лютого            2012 року встановлено факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю у квартирі   АДРЕСА_1  з липня 2000 року до                                ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнано за ОСОБА_3 право власності на цю квартиру в порядку спадкування за законом після ОСОБА_2 .
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру  АДРЕСА_1  зареєстровано 29 травня 2013 року на підставі заочного рішення                 від 21 лютого 2012 року з урахуванням додаткового рішення від 29 квітня    2013 року у справі 1522/1507/2012, ухваленого Приморським районним судом м. Одеси.
Задовольняючи позов Одеської міської ради про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди попередніх інстанцій не пересвідчились, чи дійсно квартира   АДРЕСА_1  є власністю Одеської міської ради; належних і допустимих доказів на підтвердження цієї обставини матеріали справи не містять.
Так, судами першої та апеляційної інстанцій не враховані надані відповідачем докази про скасування заочного рішення Приморського районного суду                    м. Одеси від 20 вересня 2010 року за нововиявленими обставинами, яким позивач обґрунтовував набуття права власності на спірне майно.
У суді першої інстанції до матеріалів справи долучено ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2010 року про скасування заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2010 року і ухвалу цього ж суду від 21 грудня 2010 року про залишення без розгляду заяви Одеської міської ради про визнання спадщини, що відкрилася після ОСОБА_2 , відумерлою та визнання права власності на квартиру   АДРЕСА_1 .
За заявою заступника прокурора Приморського району міста Одеси ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2013 року заочне рішення Приморського районного суду міста Одеси від 21 лютого 2012 року у справі № 1522/1507/2012 за позовом ОСОБА_3 було скасовано.
До справи долучена копія ухвали Приморського районного суду м. Одеси       від 17 березня 2014 року, якою позовну заяву ОСОБА_5 до Одеської міської ради про встановлення факту сумісного проживання, визнання права власності в порядку спадкування за законом, яка розглядалася в одному провадженні з позовом ОСОБА_3 , залишено без розгляду. 
Доказів про залишення без розгляду позову ОСОБА_3 матеріали цивільної справи не містять.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17 червня 2013 року про забезпечення позову на спірну квартиру накладений арешт, однак суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на той факт, що державна реєстрація обтяження відбулась 4 жовтня 2013 року.
21 червня 2013 року ОСОБА_3 відчужив спірну квартиру ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу (реєстровий № 1253), посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р. В.
31 липня 2013 року ОСОБА_4 відчужив спірну квартиру ОСОБА_1 , уклавши договір купівлі-продажу (реєстровий № 430), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Саганович О. Ю. Цього ж дня право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 1963016 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 4639212).
Станом на 31 липня 2013 року відповідно до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомостей щодо квартири  АДРЕСА_1 були відсутні.
Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.
Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).
Незаконне володіння - це володіння без відповідної правової підстави; як незаконне розцінюється і таке володіння, коли особа, набуваючи річ, не знала і не могла знати, що набуває її не від власника (добросовісний набувач).
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Закон надає право власнику витребувати належне йому майно і саме такими підставами обґрунтований позов Одеської міської ради. Проте належних і допустимих доказів на підтвердження набуття права власності на спірне майно Одеська міська рада не надала, хоча це є її процесуальним обов`язком.
Суд касаційної інстанції не погоджується з твердженнями судів про те, що відсутність рішення суду про визнання спадщини відумерлою не позбавляє позивача права витребувати майно від відповідача.
Та обставина, що рішення, за яким спадкоємець набув право власності на спірне майно, скасовано, не передбачає безумовного набуття права власності на це майно територіальною громадою поза процесуальною процедурою, визначеною Главою 9 Розділу VI ЦПК України, а у разі спору - у позовному провадженні.
Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.
Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ,                       від 23 січня 2014 року).
Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 6 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року), а саме про те, що Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном (ALENTSEVA v. RUSSIA, № 31788/06, § 72-77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року) Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням.
Верховний Суд зазначає, що існувало, як мінімум, два рівня гарантій у справі перед тим, як спірна квартира перейшла у власність до ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі-продажу. По-перше, існував обов`язок нотаріуса переконатися, що перехід права власності на квартиру ОСОБА_2 стався відповідно до закону при розгляді і задоволенні заяви ОСОБА_3 про визнання його спадкоємцем ОСОБА_2 , по-друге, обов`язок нотаріуса переконатись про відсутність обтяжень та заборон відчуження об`єкта нерухомого майна під час посвідчення договорів купівлі-продажу, укладених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і ОСОБА_4 та                 ОСОБА_1 .
Згідно зі статтею 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Верховний Суд дійшов до висновку, що Одеська міська рада не довела набуття нею права власності на квартиру  АДРЕСА_1 , тому вимога про витребування від  ОСОБА_1 спірної квартири задоволенню не підлягає і, крім цього, призведе до порушення                       статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на ОСОБА_1 буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
За викладених обставин суд касаційної інстанції скасовує рішення Приморського районного суду міста Одеси від 23 травня 2017 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 21 грудня 2017 року з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до положень статей 141, 416 ЦПК України у зв`язку із задоволенням касаційної скарги суд стягує з Одеської міської ради на користь ОСОБА_1  понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 339,80 грн та за подання касаційної скарги у розмірі 2 436 грн, а всього 3 775,80 грн.
Керуючись статтею 412 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, статтями 141, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 травня 2017 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 21 грудня 2017 року скасувати з ухваленням нового судового рішення.
Одеській міській раді у задоволенні позову до ОСОБА_1 про витребування майна із чужого незаконного володіння відмовити.
Стягнути з Одеської міської ради на користь ОСОБА_1  понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг у загальному розмірі 3 775,80 грн.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	В. О. Кузнєцов В. С. Жданова С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов