ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9181/20 Справа № 204/3341/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Книш А. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2020 року                        
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів          -        Петешенкової М.Ю., Городничої В.С.
розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,
на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 09 вересня 2020 року 
по справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства “Дніпропетровський агрегатний завод” про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:
В червні 2020 року до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов  ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства “Дніпропетровський агрегатний завод” про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди.
Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 09 вересня 2020 року позов  ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства “Дніпропетровський агрегатний завод” про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди — задоволено частково.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АГРЕГАТНИЙ ЗАВОД» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 99266 (дев`яносто дев`ять тисяч двісті шістдесят шість) гривень 00 коп.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АГРЕГАТНИЙ ЗАВОД» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень 00 коп.
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 – відмовлено.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АГРЕГАТНИЙ ЗАВОД» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 23 (двадцять три) гривні 26 (двадцять шість) копійок.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АГРЕГАТНИЙ ЗАВОД» на користь держави судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривень 66 (шістдесят шість) копійок.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині присудження ОСОБА_1 виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 09 вересня 2020 року №204/3341/20 в частині відмови в стягненні середньої заробітної плати за затримку розрахунку при звільненні та судового збору та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ПрАТ “Дніпропетровський агрегатний завод” на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за затримку розрахунку при звільненні в сумі 125 899,70 грн. (станом на 05.10.2020 року) і по день винесення рішення суду, а також судовий збір в сумі - 4204грн. та витрати на правову допомогу в сумі - 3000 грн. 
Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 09 вересня 2020 року від інших учасників справи до суду не надходило.
Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 19 травня 1982 року перебуває у трудових відносинах з відповідачем (а.с.8-13).
19 березня 2020 року позивач подав голові правління Приватного акціонерного товариства «ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АГРЕГАТНИЙ ЗАВОД» заяву про звільнення за власним бажанням (а.с.7).
З наданих позивачем копій розрахункових листків, а також його розрахунків з вирахування виплаченої частини заробітної плати, вбачається, що заборгованість відповідача по виплаті заробітної плати позивачу складає: за квітень 2019 року – 6102 грн., за червень 2019 року – 16675 грн., за липень 2019 року – 15478 грн., за серпень 2019 року – 3778 грн., за вересень 2019 року – 10267 грн., за жовтень 2019 року – 3885 грн., за листопад 2019 року – 8677 грн., за грудень 2019 року – 5716 грн., за січень 2020 року – 12862 грн., за лютий 2020 року – 7156 грн., за березень 2020 року – 8670 грн. (а.с.17-21).
Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата – це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу, яка згідно ст.115 вказаного Кодексу виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Отже, судом першої інстанції було встановлено, що заборгованість відповідача по заробітній платі перед позивачем за період з квітня 2019 року по березень 2020 року складає 99266 грн.
У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зазначену суму заробітної плати позивачу не виплачено, доказів протилежного відповідачем суду не надано. 
Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідальність за затримку розрахунку, яка передбачена статтею 117 КЗпП України, настає у випадку невиплати належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. Тобто, за положеннями статті 117 КЗпП України обов`язковими умовами для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум є обставини звільнення працівника та непроведення з ним розрахунку при звільненні.
Разом з тим, позивачем належних та допустимих доказів його звільнення суду не надано, а з копії трудової книжки вбачається, що запис про звільнення позивача відсутній (а.с.8-13).
Отже, підстави покладення на роботодавця відповідальності за статтею 117 КЗпП України не виникли. Нормами закону не передбачено відповідальності роботодавця за затримку термінів виплати заробітної плати у вигляді сплати на користь працівника (що продовжує працювати на підприємстві) середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.
А тому, позовні вимоги щодо стягнення середньої заробітної плати за затримку виплати заробітної плати після звільнення в сумі 62287,22 грн. задоволенню не підлягають.
Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, необхідно зазначити наступне.
Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом.
Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (стаття 23 ЦК України).
Крім того, у частині 1 статті 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.
За пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Отже, з урахуванням наведених обставин та характеру страждань позивача, моральна шкода у розмірі 2000,00грн. є достатньою для розумного задоволення потреб потерпілої особи. 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено належними й допустимими доказами його звільнення, а тому й підстави покладення на роботодавця відповідальності за ст. 117 КзпП України відсутні. 
       Доводи ОСОБА_1 , що оскільки відповідач його не звільнив та розрахунок з ним не провів, тому відповідно до ст. 117 КзпП України та п.п.20,25 постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24.12.1994 року він повинен виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки суперечать наявним в матеріалах справи доказам та чинному законодавству.
Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників» передбачено, що трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організація, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58 записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.
Згідно з пунктами 4.1, 4.2 Інструкції при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.
Статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Таким чином, для застосування цієї норми необхідна наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки, вина власника або уповноваженого ним органу, вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки.
Однак, позивачем не надано копію наказу про звільнення його з роботи, а з копії трудової книжки ОСОБА_1 вбачається, що будь-які записи про звільнення останнього з ПрАТ “Дніпропетровський агрегатний завод” на підставі ч. 3 ст.38 КзпП України, відсутні.
Крім того, надана ОСОБА_1 копія заяви про звільнення, не заповнена належним чином та не містить відомостей, які б підтверджували, що в подальшому позивача все ж таки було звільнено з підприємства.
А тому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом. 
Разом з тим, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає про стягнення витрат понесених на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 3000 грн.
Згідно ордеру серії ДП №173/026 від 17.09.2020 року правничу допомогу позивачу надав ОСОБА_2 (а.с. 38).
Однак, апелянтом не надано доказів про укладення між сторонами договору про надання правової допомоги, Акт про загальну кількість часу витраченого адвокатом на надання правових послуг по даній справі та квитанцію про сплату цих послуг.
А тому, зазначені витрати документально не підтвердженні та доведені.
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення в оскарженій частині – не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду – без змін.
Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційна скарга  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 09 вересня 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. 

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді М.Ю.Петешенкова 

В.С.Городнича