ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 р.	Справа № 440/4107/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Бартош Н.С. ,  Григорова А.М. ,
за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу  за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.03.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Г.В. Костенко, м. Полтава, повний текст складено 19.03.20 року по справі № 440/4107/19
за позовом          ОСОБА_1      
до        Військової частини НОМЕР_1 58-ої окремої механізованої бригади                   
про визнання протиправним наказу, визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 58-ої окремої механізованої бригади (далі-відповідач), військової частини НОМЕР_2 58-а окремої механізованої бригади про:
- визнання незаконним, протиправним та скасування наказу військової частини НОМЕР_1 від 05.09.2019 №103-РС про звільнення ОСОБА_1 у запас, відповідно до ст.26 ч.5, пункт 2, підпункт "а" Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (у зв`язку із закінченням строку дії контракту);
- визнання незаконним, протиправним та скасування наказу військової частини НОМЕР_1 від 27.09.2019 №231 про виключення із списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 27.09.2019;
- визнання незаконними та протиправними дій військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 щодо не проведення повного розрахунку в день звільнення та виключення із списків особового складу військової частини, тобто не забезпечення грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням;
- визнання незаконними та протиправними дій військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за 28 діб невикористаної додаткової відпустки як учасник бойових дій за 2018-2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;
- визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 щодо не невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно, відповідно до ст.9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", в розмірі 12339,41 грн;
- визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 щодо не невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за 20 діб невикористаної щорічної відпустки за 2019 рік, у день виключення із списків особового складу;
- визнання незаконними та протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо не надання направлення на проходження ВЛК, згідно рапорту від 05.09.2019 щодо визнання ступеню придатності до військової служби;
- визнати незаконним, протиправним та скасувати наказ військової частини НОМЕР_1 від 24.11.2019 №284, в частині внесення змін до пункту 11 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 28.09.2019 №232
- зобов`язання військової частини НОМЕР_1 , звільнити ОСОБА_1 у запас, відповідно до ст.26 ч.5, пункт 2, підпункт "а" Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (у зв`язку із закінченням строку дії контракту) у останній день закінчення контракту 28.09.2019;
- зобов`язання військової частини НОМЕР_1 виключити ОСОБА_1 із списків особового складу в день проведення усіх необхідних розрахунків і видів забезпечення (грошовим, продовольчим, речовим);
- зобов`язання військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 28 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018-2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; 
- зобов`язання військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості неотриманого речового майна протягом проходження військової служби за контрактом, відповідно до ст.9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", в розмірі 12339,41 грн;
- стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 200000,00 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що наказ №103-РС від 05.09.2019 не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки звільнення має оформлене у день закінчення контракту. Також, позивач зауважив, що наказ №231 від 27.09.2019 є протиправним, позаяк у день його виключення із списків він не був повністю забезпечений грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням, а також йому не виплачено грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2018 та 2019 роки. Окрім цього, на думку позивача, командування військової частини обмежило його у реалізації права на проходження військово-лікарської комісії щодо визнання ступені придатності до військової служби. Виходячи з вищевикладеного, вважає, що у зв`язку з протиправними діями відповідачів він зазнав душевних страждань, що є підставою для стягнення моральної шкоди.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 19.03.2020 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ військової частини НОМЕР_1 від 27.09.2019 №231 про виключення ОСОБА_1 із списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 27.09.2019. Визнано протиправним та скасовано наказ військової частини НОМЕР_1 від 24.11.2019 №284, в частині внесення змін до пункту 11 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 28.09.2019 №232. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 виключити ОСОБА_1 із списків особового складу в день проведення усіх необхідних розрахунків. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за 28 діб невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 28 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не надання направлення ОСОБА_1 на проходження військово-лікарської комісії, згідно рапорту від 05.09.2019 щодо визнання ступеню придатності до військової служби. У решті позовних вимог відмовлено.
ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції , подало апеляційну скаргу , вважає оскаржуване рішення  в частині відмови у задоволенні позивних вимог, упереджено, незаконно, та такою, що порушує мої матеріальні та процесуальні права, а саме в частині: визнання протиправними дії військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 щодо не невиплати мені грошової компенсації за неотримане речове майно, відповідно до ст.9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", в розмірі 12339,41 грн; зобов`язання військової частини НОМЕР_1 та військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити мені грошову компенсацію вартості неотриманого речового майна протягом проходження військової служби за контрактом,  відповідно до ст.9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", в розмірі 12339,41 грн; стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на мою користь моральну шкоду у розмірі 200000,00 грн. Вважає, що рішення в цій частині підлягає скасуванню з огляду на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду та резолютивної частини рішення суду, відсутність жодних обґрунтувань щодо відмови у задоволені вищезазначених позитивних, саме тому в цій частині судове рішення першої інстанції підлягає скасуванню. Полтавський окружний адміністративний суд, під час розгляду справи, фактично не вислухавши його доводи, які наведені у процесуальних документам, а саме уточнених позивних вимогах, та відповіді на відзив, і навіть не звернув уваги, та документи , які дали відповідачі, чим порушив всі існуючи норми матеріального та матеріального права. Суд першої інстанції, навіть у мотивуючій частині рішення не зміг обгартувати свою правову позицію, при цьому постилаючись на законодавства, яким чітко визначено порядок , звільнення, виключення із списків особового складу, та порядок нарахування і виплату компенсації за неотримане рейсове майно , тим самим своїм рішенням обмеживши у реалізації моїх законних прав права, що вказує на упередженні дії суду, та необґрунтованість рішення суду, так-як при винесенні рішення, а також при розгляді адміністративного позиву, порушив основні принципи адміністративного судочинства. 1) верховенство права; 2) законність; 3) рівність усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом;4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі. Недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими та неповне з`ясування судом обставин . Просить суд апеляційної інстанції рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19 березня 2020 року  в частині відмови у задоволенні позивних вимог, а саме : визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не невиплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно, відповідно до ст.9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", в розмірі 12339,41 грн; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію вартості неотриманого речового майна протягом проходження військової служби за контрактом, відповідно до ст.9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", в розмірі 12339,41 грн; стягнути з військової частини НОМЕР_1 на мою користь моральну шкоду у розмірі 200000,00 грн., та прийняти, в цій частині нову постанову, якою задовольнити позовні позивні вимоги . В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19 березня 2020р. по справі № 440/4107/19 залишити без змін.
Військова частина НОМЕР_1 в частині, що стосується не визнає заявлених вимог, вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, мотивує відсутністю правових підстав для задоволення позивних вимог Позивача. Вказує , що відповідно до рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19 березня 2020 року №440/4107/19 на користь позивача було прийнято рішення суду про скасування наказу військової частини НОМЕР_1 від 27.09.2019 року №231, тому   опиратися на даний наказ в апеляційній скарзі не є доречним. Отже, виходячи з вищевказаного ОСОБА_1 не передбачено виплати грошової компенсації за неотримане речове майно, оскільки на момент звільнення загальна календарна вислуга становить 3 роки. Також, вказує , що до апеляційної скарги громадянина ОСОБА_1 не було надано доказів, які б підтвердили моральну шкоду заподіяну військовою частиною НОМЕР_1 , наслідків таких страждань та причинно-наслідковий зв`язок між діями та наслідками. Просить суд апеляційної інстанції  рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19 березня 2020 року залишити без змін.
Сторони по справі повідомлені належним чином про день, час та місце судового розгляду апеляційної скарги.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.
Відповідно до ч. ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову не оскаржується.
Позивач оскаржує рішення лише в частині відмови у задоволенні позову , тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 КАС України переглядає рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі по тексту - Закон № 2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Приписами ст.2 Закон № 2232-XII визначено, що  військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. 
Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом;
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
          Відповідно до ч.1 ст.19 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.
          Приписами ч.2 ст.23 Закону № 2232-XII передбачено, що для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні: для осіб рядового складу - 3 роки; для осіб сержантського і старшинського складу - від 3 до 5 років; для курсантів вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів - час навчання у вищому військовому навчальному закладі або військовому навчальному підрозділі вищого навчального закладу; для осіб офіцерського складу: для громадян, яким первинне військове звання присвоєно після проходження повного курсу військової підготовки за програмою підготовки офіцерів запасу або в порядку атестування осіб до присвоєння первинних військових звань офіцерського складу запасу, - від 2 до 5 років; для інших громадян - від 1 до 5 років.
Згідно з частинами першою та другою статті 24 Закону №2232-XII початком проходження військової служби вважається: 1) день відправлення у військову частину з обласного збірного пункту - для громадян, призваних на строкову військову службу;  2) день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації; 3) день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу - для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних;  4) день відправлення у військову частину з районного (міського) військового комісаріату - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.
Закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Частиною першою статті 26 Закону №2232-XII визначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється: а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби; б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі та у військовому резерві або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.
Відповідно до підпункту "й" пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-XII контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації), які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду.
Звільнення з військової служби військовослужбовців, які набули право на звільнення зі служби за цією підставою (за бажанням військовослужбовців), здійснюється у строки, визначені центральними органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, але не пізніше трьох місяців з дня набуття такого права, а тих, хто на час набуття права на звільнення зі служби виконують завдання в інтересах оборони України під час дії особливого періоду, беруть безпосередню участь у веденні воєнних (бойових) дій, у тому числі на території проведення антитерористичної операції, а також у районах здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії держави, що формально чи фактично є учасником воєнних дій проти України, - протягом трьох місяців з дня завершення виконання таких завдань.
Порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі визначено Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (надалі – Положення).
Згідно з пунктом 12 Положення встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України. Відповідно до п. 1, 8 розділу І Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої Наказом Міністерства оборони України 29.04.2016 № 232 (зі змінами від 10.06.2019 року), (далі за текстом - Інструкція №232), ця Інструкція визначає завдання, організацію та порядок речового забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах, установах та організаціях Збройних Сил України (далі – військові частини), курсантів, військовозобов`язаних, призваних на навчальні та спеціальні збори, резервістів, мобілізованих, студентів цивільних навчальних закладів, які направляються на навчальні збори (далі - військовослужбовці).
Військовослужбовцям речове майно особистого користування та інвентарне майно видається за встановленими нормами і порядком, зазначеним цією Інструкцією.
Відповідно до п. 1 розділу III Інструкції №232 офіцери, прапорщики, мічмани набувають права на отримання речового майна за встановленими Нормами одночасно з присвоєнням їм першого офіцерського звання чи військового звання "прапорщик" або "мічман". Наступна видача предметів речового майна вказаним категоріям військовослужбовців проводиться після закінчення встановлених строків носіння раніше отриманих речей.
Згідно з п. 4 розділу III Інструкції №232 Військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна.
Колегією суддів встановлено , що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 19.02.2020р. у даній справі визнано протиправним та скасовано наказ військової частини НОМЕР_1 від 27.09.2019 №231 про виключення ОСОБА_1 із списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 27.09.2019.
В цій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується позивачем, тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 КАС України переглядає рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи те , що наказ військової частини НОМЕР_1 від 27.09.2019 №231 про виключення ОСОБА_1 із списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 27.09.2019 скасовано судом, фактично позивач ОСОБА_1 не виключений із списків особового складу частини та усіх видів забезпечення , а тому у позивача відсутнє право на отримання речового майна або грошової компенсації за нього.
Щодо вимоги позивача про стягнення  з  військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 200000,00, колегія суддів зазначає наступне. 
Так, приписами ст.56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Порядок відшкодування моральної шкоди визначений в ст. 23 Цивільного кодексу України, відповідно до якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні
Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
За приписами п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 12.11.2019 р. по справі №818/1430/17.
          Як вбачається з матеріалів справи, позивач, обґрунтовуючи завдання відповідачем моральної шкоди, посилається на характер правопорушення з боку відповідача, і перш за все зловживання владою, і не виконання своїх обов`язків ; глибини фізичні та душевні страждання, і позбавлення його можливості їх реалізації своїх прав, і більш того, перебуваючи на військовій службі, він не мав можливості навіть захисти себе та свою родину, а командування цієї частини цим користувались ; ступеня вини відповідача, який завдав позивачу моральної шкоди, та морального страждання . Також, звертає увагу суду , що після подачі позову до суду, і отримання його відповідачам, на позивача почалось полювання, та здійснення тиску , саме з боку представників правоохоронних органів, мабуть за вказівкою і проханням заступника командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 ,  викликали до правоохоронних органів Глухівського районного віддула поліції поспілкуватися, щодо начебто крадіжки ноутбуку, який з його рук отримав сам ОСОБА_2 , але чомусь жодного пояснення від позивача не відібрали. Також, дзвонили з Чернігівського райвідділу поліції щодо крадіжки коштів з банкомату, але знову жодного документу , позивач не заповнював. На його думку що , цей тиски здійснюється саме за участю представника військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 . Про зазначенні незаконні дії правоохоронних органів були відправлені листи до посадових осіб, які мають розібратися зі свавіллям з боку поліції та особисто ОСОБА_3 .
Колегія суддів зауважує, що на підтвердження доводів про погіршення здоров`я  позивачем не надано доказів (медичних довідок, висновків тощо).
Доказів настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, які у розумінні   ст.23 ЦК України є підставою для відшкодування моральної шкоди,  позивачем також не надано.
Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем не зазначено фактів, які б у системному зв`язку з протиправними діями відповідача утворювали підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди.
Таким чином, позивачем в апеляційній скарзі належним  чином не обґрунтовано підстав для стягнення моральної шкоди, не надано жодних доказів заподіяння йому або членам його сім`ї душевних страждань протиправною бездіяльністю відповідача по справі, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій або бездіяльності відповідача.
При цьому, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Крім зазначеного, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Крім того, позивач жодним чином не обґрунтовує заявлений розмір моральної шкоди.
Разом з тим, саме по собі таке твердження позивача не є підставою для стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 200 000 грн., оскільки позивачем доводиться, а судом оцінюється наявність та розмір такої шкоди в кожному окремому випадку.
Щодо інших доводів   колегія суддів вважає їх необґрунтованими та такими, що не вказують на наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди, з огляду на відсутність належних доказів в підтвердження погіршення здоров`я, а також доказів  нематеріальних втрат внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ.
Враховуючи те, що позивачем належним чином не доведені факт заподіяння йому відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а також не зазначено, з чого позивач виходив при оцінюванні заподіяної йому шкоди, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги    про стягнення  з військової частини на користь його користь 200 000 грн.   на відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі “Ґарсія Руіз проти Іспанії” (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з приписами частини першої ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.03.2020 року по справі № 440/4107/19 залишити без змін.
 . 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Н.С. Бартош    А.М. Григоров   	
Повний текст постанови складено  06.10.2020 року