ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       11 листопада 2020 року        м. Чернівці         Справа № 725/785/20
                                                                       
       Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого Лисака І.Н.,
       суддів: Владичана А.І., Перепелюк І.Б.,
секретар: Скрипка С.В.,
позивач: ОСОБА_1 , 
відповідач: ТзОВ «Чернівцірембуд»,
при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 17 серпня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Нестеренка Є.В., дата складання повного тексту рішення невідома, -
В С Т А Н О В И В:
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ТОВ «Чернівцірембуд» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Посилалась на те, що 29 квітня 2011 року між ТзОВ «Чернівцірембуд» та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі – продажу, на підставі якого позивачка набула право власності на 42/10000 ідеальних часток від всього будинку по АДРЕСА_1 , що складається з житлової кімнати 1-18 пл. 17,60 кв. м, 1/2 частини вбиральні загального користування 1-12а пл. 0,60 кв. м, 1/5 частини коридору загального користування 1-14 пл. 0,70 кв. м та 1/8 частини кухні загального користування 1-4 пл. 1,63 кв. м. Загальна площа приміщень, що були відчужені, 20,53 кв. м, в тому числі житлова площа 17,60 кв. м, що розташовані по АДРЕСА_1 .
Зазначала, що у серпні 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до позивачки та ТзОВ « Чернівцірембуд» про переведення прав покупця за вказаним вище договором купівлі - продажу. Просили перевести на них права та обов`язки покупця з підстав, що вони проживали та проживають у вказаній кімнаті на підставі договору найму і мають переважне право на її купівлю.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 30 вересня 2017 року у задоволенні позову відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 21 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 №22-ц/822/904/20 
Н.В. задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 вересня 2017 року в частині відмови в задоволенні позову скасовано, позов задоволено. Вказаним рішенням суду апеляційної інстанції встановлено, що ТзОВ «Чернівцірембуд» було зобов`язано повідомити наймача – ОСОБА_2 письмово, з дотриманням місячного строку, про намір продати орендоване нею житло, вказавши при цьому ціну та інші умови його продажу. Однак, такого обов`язку не було виконано.
Позивач зазначає, що в подальшому постановою Верховного Суду від 24 липня 2019 року її касаційну скаргу залишено без задоволення, а рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 21 листопада 2017 року без змін.
08 жовтня 2019 року між позивачкою та ТзОВ «Чернівцірембуд» проведено звірку взаємних розрахунків за період з 17 травня 2011 року по 19 липня 2016 року, в результаті чого підписано акт звірки та засвідчено той факт, що загальна сума грошових коштів, отриманих від позивачки ТзОВ «Чернівцірембуд», становить 57000 грн. 
Згідно висновку № 19087 експертного оціночно-будівельного дослідження від 15 жовтня 2019 року ринкова вартість житлової кімнати 1-18 площею 17,60 кв. м з приміщеннями загального користування в гуртожитку по АДРЕСА_1 станом на дату оцінки - 15 жовтня 2019 року без врахування ПДВ становить 234450 грн.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 жовтня 2019 року визнано за ОСОБА_2 право власності на 42/10000 часток будинку, які складаються з житлової кімнати 1-18 площею 17,60 кв. м, 1/2 частини вбиральні загального користування 1-12а площею 0,60 кв. м, 1/5 частини коридору загального користування 1-14 площею 0,70 кв. м та 1/8 частини кухні загального користування 1-4 площею 1,63 кв.м.
Позивач стверджує, що вищевказані факти свідчать про те, що вона була позбавлена права власності на належне їй нерухоме майно, яке набула на правовій підставі, тобто нотаріально посвідченому правочині. Таким чином, позивачу була завдана майнова шкода, яка полягає у позбавленні (повній втраті) права власності на нерухоме майно. Ситуація з позбавленням права власності на житло призвела у заподіянні їй моральної шкоди, оскільки вона проживає разом із чоловіком та неповнолітнім сином та виникає нагальна потреба у житлі. У зв`язку із цим у неї змінився звичний ритм життя, від так вона зазнала душевних хвилювань та моральних страждань.
Просила суд стягнути з ТзОВ «Чернівцірембуд» на її користь 236 950 грн на відшкодування завданої матеріальної шкоди та 25 000 грн, на відшкодування завданої моральної (немайнової) шкоди.
Заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 17 серпня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Вважає його незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи.
У встановлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.  Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.  Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.  Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:  1) керує ходом судового процесу;  2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;  3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;  4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;  5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.  Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.  Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції посилався на те, що твердження позивача про неможливість придбати рівноцінне нерухоме майно з огляду на значне знецінення національної валюти є необґрунтоване, оскільки не містить посилання на будь-яку норму права, яка б передбачала відшкодування різниці між сплаченою сумою коштів та ринкової вартості нерухомого майна. Позивачем не доведено, у чому саме полягає завдана їй майнова шкода, яка би мала бути відшкодована за правилами ст.1166 ЦК України.
Розглядаючи позовну вимогу про відшкодування маральної (немайнової) шкоди суд керувався тим, що право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. Судом не встановлено завдання позивачці матеріальної шкоди, а тому відсутні обґрунтовані підстави стягнення на її користь моральної шкоди.
Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції.
Судом встановлено, що згідно договору купівлі - продажу від 29 квітня 2011 року, укладеним між ТзОВ «Чернівцірембуд» та ОСОБА_1 (далі по тексту – «Договір»), остання набула право власності на 42/10000 ідеальних часток від всього будинку по АДРЕСА_1 . У відповідності до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19.12.2012 року ОСОБА_1 на праві приватної спільної часткової власності належало 42/10000 житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 .
Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 21 листопада 2017 року переведено на ОСОБА_2 права та обов`язки покупця за цим Договором, а рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 жовтня 2019 року визнано за ОСОБА_2 право власності на 42/10000 часток будинку по АДРЕСА_1 .
Згідно акту взаємних розрахунків за період з 17 травня 2011 року по 19 липня 2016 року загальна сума грошових коштів, отриманих від ОСОБА_1 ТзОВ «Чернівцірембуд», становить 57000 грн.
Згідно висновку № 19087 експертного оціночно-будівельного дослідження від 15 жовтня 2019 року вартість житлової кімнати 1-18 площею 17,60 кв. м з приміщеннями загального користування в гуртожитку по АДРЕСА_1 станом на дату оцінки - 15 жовтня 2019 року, без врахування ПДВ становить 234450 грн, яку разом із витратами на його проведення в сумі 2500 грн позивач визначила як розмір завданих збитків.
Під час апеляційного перегляду ОСОБА_1 повідомила суд, що оглядала в момент підписання договору купівлю-продажу сам предмет, знала про його використання ОСОБА_2 , яка усно відмовилась від прав на нього.
Представник апелянта адвокат Фокій Б.В. зазначив про допущення судом першої інстанції порушення ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі по тексту – «Конвенція»), що проявилось в неналежній оцінці судом акту взаємозвірки розрахунків за Договором та безпідставній відмові у стягненні різниці між сплаченими 57000 грн та повернутими 28000 грн. Крім того, уточнив, що у відповідача виник обов`язок на відшкодування збитків внаслідок порушення договірних зобов`язань, а саме з продажу майна, права на яке належало третім особам до його укладення.
Так, в силу ч.1 та п.9 ч.2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу з застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги про порушення ст.1 Першого Протоколу до Конвенції, а також її ст. 13 та встановлення справедливої сатисфакції не є належним способом захисту, а фактично є підставами позову про стягнення шкоди, що є предметом судового розгляду.
За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.
Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту.
Відповідно до чч.1-3 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.
Про те, обґрунтування позовних вимог зводяться до завдання шкоди відповідачем з договірних відносин (купівлі-продажу майна) внаслідок неправомірних дій продавця, при тому, що такі вплинули на права третіх осіб, що не були стороною договору, а підстави для стягнення заявленої суми зводяться до відшкодування збитків за деліктними правовідносинами, що є взаємовиключним.
Проте, у постанові від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків: «суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини». Аналогічну правову позицію викладено і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19), а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18).
Так, у першому випадку, згідно п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Ч. 5 ст.12 ЦК України передбачено, що якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.
Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ч.3 ст. 509 ЦК України).
Згідно ч.1 ст. 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.
Частина 1 ст. 662 ЦК України вказує на те, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
В ст. 663 ЦК України йдеться про те, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Відповідно до п. 3 Договору купівлі-продажу частини житлового будинку з відстрочкою платежу (а.с.4), останній вступає в силу після повного розрахунку Покупця з Продавцем, заява про що буде долучена до матеріалів договору.
В пункті 7 Договору зазначається про те, що відчужувані 42/10000 ідеальних часток будинку Покупцем оглянуто до підписання цього договору. Недоліків чи дефектів, які перешкоджали би їх використанню за призначенням, на момент огляду не виявлено, будь-яких претензій щодо якісних характеристик частини будинку до Продавця немає. 
Пункт 10 Договору передбачає, що право власності 42/10000 ідеальних часток будинку, що продаються, у Покупця виникає з моменту державної реєстрації у відповідності до ст. ст. 182 та 334 ЦК України після повного розрахунку Покупця з Продавцем.
Таким чином вбачається, що на момент укладання договору купівлі-продажу частини житлового будинку майно покупцеві передано не було, договір вступив в силу після повного розрахунку та реєстрації права 19.12.2012 року.
Проте, враховуючи відсутність акту передачі житла та встановлені рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 21.11.2017 року обставини проживання у спірному приміщенні сім`ї ОСОБА_5 , це приміщення ОСОБА_1 не оглядалося, їй не передавалось і в користуванні у останньої після вступу Договору в силу не перебувало, вимог до продавця про передачу майна до вирішення в 2017 році судового спору з наймачами ОСОБА_1 з ТзОВ «Чернівцірембуд» не заявлялось.
Належно виконуючи умови Договору ОСОБА_1 мала змогу бути обізнаною про те, що відчужене приміщення перебуває у використанні третіх осіб та з`ясувати права ОСОБА_2 на нього, що унеможливлює застосування правил ч.1 ст. 661 ЦК України для відшкодування шкоди.
По-друге, ч.1 ст.1166 ЦК України встановлено, що шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. 
Оскільки між сторонами існували договірні зобов`язання, правила зазначеної норми на спірні правовідносини не поширюються.
Вирішуючи даний спір суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи та надав їм належну правову оцінку, прийшов до висновку про відсутність підстав для відшкодування заявленої шкоди за договірних відносин, а також про неможливість відшкодування таких в деліктних правовідносинах через відсутність такого зобов`язання у відповідача перед позивачем.
Доводи апеляційної скарги не свідчать про неправильне застосування судом першої норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться виключно до дублювання змісту позовної заяви та вимог задоволення позовної заяви з відшкодуванням шкоди як за договірними, так і за деліктними правовідносинами, що відповідно до вимог ст.375 ЦПК України є наслідком залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення без змін.
Апелянту та представнику роз`яснено право на звернення до суду за захистом порушеного права внаслідок неповернення відповідачем різниці між 57000 грн та 28000 грн, що не було предметом вимог у цьому спорі.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 17 серпня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий – підпис /І.Н. Лисак/
Судді – підписи /А.І. Владичан, І.Б. Перепелюк/