Справа № 344/14415/19 
Провадження № 22-ц/4808/1325/20 
Провадження № 22-ц/4808/1326/20
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А. 
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 грудня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючої (суддя-доповідач)                Мелінишин Г.П.
суддів:                                        Горейко М.Д., Томин О.О.,
за участю секретаря: Бойчука Л.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 24 вересня 2020 року, повний текст якого складено 07 жовтня 2020 року, та на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 28 жовтня 2020 року, постановлених в складі судді Пастернак І.А. в м. Івано-Франківську, у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування квартирою, 
в с т а н о в и в :
У серпні 2019 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв адвокат Якубовський О.О., звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування житлом.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що сторонам належить по Ѕ частині двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . Зокрема, йому - відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 грудня 2012 року, а відповідачці - на підставі договору купівлі-продажу від 29 липня 2008 року. Разом з тим згоди щодо користування приміщеннями квартири між ними не досягнуто. Враховуючи, що його сім`я складається з трьох чоловік (дружина та син), інше житло відсутнє, відповідачка є громадянкою Російської Федерації, де і проживає, просив виділити йому в користування житлову кімнату площею 17 кв.м, їй - кімнату площею 12 кв.м, а всі інші приміщення залишити у спільному користуванні. 
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 24 вересня 2020 року позов задоволено частково.
Встановлено порядок користування квартирою    АДРЕСА_1 . Зокрема, виділено ОСОБА_2 в користування кімнату житловою площею 12,00 кв.м, а ОСОБА_3 - кімнату житловою площею 17,00 кв.м. Коридор, кухню, вбиральню, ванну кімнату залишено в спільному користуванні сторін. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Постановляючи рішення, суд виходив з того, що сторони не досягли домовленості стосовно порядку користування квартирою. Разом з тим позивач визнав факт проживання відповідачки в кімнаті, житлова площа якої становить 17,0 кв.м., та що він користується кімнатою житловою площею 12,0 кв.м.
22 жовтня 2020 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 подав заяву про ухвалення додаткового рішення в справі. Обгрунтовував її тим, що судом не вирішено питання про порядок користування лоджією площею 1,9 кв.м. Натомість лоджія є другим (евакуаційним) виходом із квартири та єдиним приміщенням для сушіння білизни. Тому просив залишити лоджію у спільному користуванні сторін.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 28 жовтня 2020 року у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення відмовлено. При цьому суд обґрунтовував відмову тим, що ні в позовній заяві, ні під час розгляду справи позивач не заявляв вимог стосовно користування лоджією. Відповідно при постановленні рішення були вирішені всі заявлені ним вимоги і питання.
Не погодившись з судовими рішеннями з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, представник ОСОБА_2 - адвокат Якубовський О.О. подав апеляційну скаргу. 
Вказує, що всупереч частини 3 статті 358 ЦК України судом не вирішено питання про порядок користування приміщенням лоджії. У рішенні суду її не було включено до приміщень спільного користування чи виділено в індивідуальне користування одній зі сторін. Попри це користування нею необхідне позивачу для сушіння білизни та з метою використання як евакуаційного виходу, що передбачено ДБН. За наведених підстав просив рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні позову щодо визначення порядку користування приміщенням лоджії змінити, залишивши її у спільному користуванні сторін.
У відзиві на апеляційну скаргу представник  ОСОБА_3  - адвокат Розганюк Т.Є. покликається на законність та обґрунтованість судових рішень. Вважає, що правових підстав для їх зміни немає. 
Вказує, що згідно технічного паспорта на квартиру враховуючи її планування вихід на лоджію є лише з кімнати площею 17 кв.м, яку виділено у користування відповідачці. А отже вимога апелянта встановити спільне користування лоджією суперечить предмету позову щодо встановлення відокремленого користування квартирою з виділенням ізольованих кімнат. Тому спільне використання лоджії є неможливим в незалежності від того, кому виділяється більша кімната. Посилається на ДБН В.2.2-15:2019, відповідно до яких лоджія не відноситься ні до основних, ні до допоміжних чи підсобних приміщень квартири. Крім того безпідставним, на її думку, є посилання про використання її як евакуаційного виходу з квартири, адже зовнішні маршові сходи в будинку відсутні.
В засіданні апеляційного суду представник апелянта ОСОБА_2 - адвокат Якубовський О.О. доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.
Представник ОСОБА_3 - адвокат Розганюк Т.Є. доводи скарги заперечила, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвалених судом рішень.
За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Рішення та ухвала суду оскаржуються лише в частині щодо питання виділення в спільне користування сторін лоджії в спірній квартирі. В решті рішення сторонами не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.
Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Увалені в справі судові рішення місцевого суду відповідають цим вимогам з огляду на таке.
Судом правильно встановлено, і це підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, що сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Так, Ѕ частина цієї квартири відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 10 грудня 2012 рокудержавним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Антонюк Л.І. за реєстраційним номером 2-1932, належить ОСОБА_2 . Інша Ѕ частина квартири належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу №4-2402 від 29 липня 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Антонюк Л.І. (а.с. 7-9).
За даними технічного паспорта від 22 жовтня 2012 року загальна площа квартири 48,9 кв.м, житлова - 29 кв.м. Вона складається з двох ізольованих кімнат площею 12,0 кв.м та 17,0 кв.м, кухні площею 7,8 кв.м, вбиральні - 0,9 кв.м, ванної кімнати - 2,5 кв.м та коридору - 6,8 кв.м. Зазначено, що квартира обладнана лоджією 3,8 х 0,5=1,9 кв.м (а.с. 10-11).
Відповідно до положень статей 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).
За змістом статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.
Окрім того, порядок користування житловими приміщеннями у будинку(квартирі), що належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у ньому(ній). Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані та не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам.
Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.
Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. 
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року в справі № 6-1500цс15.
Зважаючи на те, що сторони домовитись про порядок володіння та користування спільним сумісним майном не можуть, з урахуванням статті 358 ЦК України, суд першої інстанції встановив порядок користування квартирою по фактичному її використанню, що склалося між ними, та дійшов висновку про можливість виділення позивачу у користування кімнати житловою площею 12 кв.м , а відповідачці - кімнати житловою площею 17 кв.м, залишивши коридор, кухню, вбиральню та ванну кімнату у їх спільному користуванні.
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що апелянт вважає не вирішеним в ході розгляду справи питання про встановлення порядку користування лоджією.
Перевіряючи доводи скарги судом встановлено, що вихід на лоджію можливий лише з кімнати житловою площею 17 кв.м, що виділена в користування ОСОБА_3 . Тому спільне користування сторонами цим приміщенням призведе до порушення її прав. Відтак, реальна можливість виділення лоджії в спільне користування співвласників майна була відсутня. 
Більше того, згідно із пунктом 3.27 ДБН В2.2-15:2019 Житлові будинки. Основні положення. до площі квартири включається сумарна площа житлових та підсобних приміщень квартири без урахування лоджій, балконів, веранд і терас, холодних комор, зовнішніх тамбурів. Відповідно лоджія не належить ні до житлових, ні до підсобних приміщень.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).
Так, відповідно до наявного у матеріалах справи технічного паспорту у квартирі не передбачено протипожежного чи аварійного виходу з лоджії. При цьому стороною позивача не надано доказів існування сходів на поверхи від квартири вище або нижче, протипожежної драбини або люку. 
А отже, оскільки матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів наявності на лоджії, яка примикає до спірної кімнати, протипожежного чи аварійного виходу, доводи апеляційної скарги і в цій частині є необґрунтованими.
Суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення (частина 1 статті 270 ЦПК України). 
Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених ЦПК; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Як вбачається зі змісту позовних вимог ОСОБА_4 просив виділити йому у користування житлову кімнату площею 17,0 кв.м, з якої передбачено вихід на лоджію, а відповідачу - 12,00 кв.м, усі інші приміщення залишити у спільному користуванні співвласників. При цьому не заявляв жодної вимоги щодо користування лоджією: ні виділити йому в користування, ні залишити в спільному користуванні. Саме з врахуванням вказаних обставин суд дійшов правильного переконання відмовляючи ОСОБА_2 в ухваленні додаткового рішення. 
Враховуючи вищенаведене колегія суддів приходить до висновку, що задовольняючи частково позов представника ОСОБА_2 суд вирішив всі заявлені вимоги щодо користування квартирою, а тому були відсутні підстави для ухвалення додаткового рішення в даній справі.
Таким чином, враховуючи, що згідно рішення суду кімнату жиловою площею 17 кв.м виділено відповідачці, ОСОБА_2 рішення в цій частині не оскаржується, а саме з цієї кімнати можливий вихід на лоджію, апеляційним судом не встановлено будь-якого порушеного, невизнаного чи оспореного права позивача, яке підлягає судовому захисту.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржувані в справі судові рішення постановлені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для їх зміни не встановлено. А отже, апеляційна скарга не підлягає до задоволення. 
Зважаючи на результати перегляду справи судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала скаргу.
Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення. Рішення Івано-Франківського міського суду від 24 вересня 2020 року та ухвалу Івано-Франківського міського суду від 28 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття та в частині щодо рішення суду може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Постанова в частині щодо ухвали суду касаційному оскарженню не підлягає.

Головуюча                                                                        Г.П. Мелінишин
Судді:                                                                                М.Д. Горейко
                                                                       О.О. Томин

Повний текст постанови виготовлено 09 грудня 2020 року