КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
справа № 756/7898/19
провадження № 22-ц/824/13272/2020
 
13 листопада  2020 року                                                                                 м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
судді - доповідача  Кирилюк Г. М.,
суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.,
 
розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлобуд -1 » до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 серпня 2020 року в складі судді Майбоженко А. М.,
 
встановив:
 
11.06.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-1» звернулося у суд з вказаним  позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на свою  користь  заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг за період з 01.10.2015 по 31.05.2019 в сумі 92 734,39 грн,  суму інфляційних втрат у розмірі 17 603,15 грн,  3% річних у  розмірі           4 553,53 грн, відшкодувати витрати по сплаті судового  збору  в сумі 1 921 грн.
Позовні  вимоги обґрунтовані  тим, що  ОСОБА_1 є власником квартири  АДРЕСА_1 , загальна площа якої складає 467,60 кв.м, та співвласником багатоповерхового будинку, обслуговування якого здійснює ТОВ «Житлобуд-1».
05.08.2014 ОСОБА_1 уклав з ТОВ «Житлобуд-1» договір про надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території, проте протягом багатьох років за отримані  житлово-комунальні  послуги не сплачує.
01.10.2018  до суду подано  заяву про  видачу судового  наказу  про  стягнення  заборгованості за період з 01.10.2015 по 30.09.2018.
04.10.2018  Оболонським районним судом  м. Києва  видано судовий наказ про стягнення  з ОСОБА_1 суми заборгованості, який було  скасовано   ухвалою  цього  суду  від  30.10.2018.
Подання  позивачем 01.10.2018  заяви про  видачу судового  наказу  перервало строк  позовної давності, який починає   свій перебіг  з вказаної дати.
Враховуючи    тарифи за утримання  та обслуговування  житлового  будинку  та прибудинкової території,  щомісячний  розмір оплати  в період:  з жовтня  2015 по  серпень 2017  складав: 467,60 х 3,40  = 1 589,84 грн; з  вересня 2017  по  травень 2019 - 467, 60 х5,72 =2 674,67  грн.
Відповідно до розрахунку заборгованості по оплаті за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території, заборгованість відповідача за період з жовтня 2015 по травень 2019 року становить 92 734,39 грн,  загальна  сума інфляційних  втрат становить  17 603,15 грн, 3%  річних - 4 553,53 грн. 
Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 вересня 2019 року  позов задоволено. 
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 06 лютого 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволено. Скасовано заочне  рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 вересня 2019 року. 
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04 серпня 2020 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на  користь  ТОВ  "Житлобуд-1"  заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг за період з 01.10.2015 по 31.05.2019 у розмірі 92 734,39 грн,  інфляційні виплати у розмірі 17 603, 15 грн, 3% річних - 4 553 ,53 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі   ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції про  стягнення  заборгованості з  ОСОБА_1   як незаконне, направити справу для розгляду за підсудністю.
Свої доводи мотивує тим, що справа  не підсудна Оболонському  районному  суду  м. Києва.  
З матеріалів справи вбачається, що  відповідач зареєстрований та постійно  проживає  за адресою:  АДРЕСА_2 ,  а тому  справа  відносилась до  підсудності    Шевченківського районного суду м. Києва.  В матеріалах справи  міститься посилання  відповідача на  порушення  судом  першої  інстанції  правил  територіальної  підсудності справи, яке суд першої  інстанції  проігнорував.  Зазначив,  що предметом даного  спору   є правовідносини з приводу  несплати  відповідачем   житлово-комунальних послуг, що  жодним чином не  стосується  об`єкту нерухомості чи  місця його  знаходження.
Суд першої  інстанції прийняв рішення по справі в період карантину без участі відповідача, який в цей час перебував на лікарняному і завчасно подав клопотання про відкладення розгляду справи  04 серпня 2020  року на іншу дату, в тому  числі  з  причин  заміни свого  адвоката, проте суд  розглянув справу без його участі, позбавивши його  конституційного права на  доступ до правосуддя. 
Суд першої  інстанції  не  розглянув заяву відповідача про застосування наслідків спливу позовної  давності, викладеної у його  відзиві на  позов;   ухвалив рішення  на користь позивача,  який немає права на  стягнення  за послуги, оскільки  в спірний період  позивач був ні  балансоутримувачем будинку, ні  виконавцем житлово-комунальних послуг, призначений у встановленому  п.1.6 Порядку  визначення  виконавця житлово-комунальних послуг, затвердженого  наказом  Держжитлокомунгоспу України №60 від  25 квітня  2005 р.;  ненадва  належну  оцінку  договору  від  05 серпня  2014  року, укладеному між сторонами, не  дослідив предмет цього  договору; розрахунок  самої заборгованості, 3% річних  та інфляційних  збитків  є безпідставний та не ґрунтується на  доказах,  на  підставі яких  можливо було б  встановити  перебіг  початку строку  порушення  відповідачем  зобов`язань.
В клопотаннях   від  16.10.2020   відповідач  просить  при перегляді справи врахувати правовий висновок   Великої Палати Верховного Суду, який міститься в постанові    від 07 липня  2020 року  (справа  №712/8916/17). Також просить  зупинити  провадження в  справі до набрання  законної  сили судовим рішенням  у справі  №759/9281/20  за його  позовом  до   ТОВ  "Житлобуд-1" про  відшкодування  шкоди внаслідок  залиття квартири,  оскільки  встановлення  юридичного  факту завдання  збитків через  відсутність послуг  виключає  одночасне  стягнення  за ці саме послуги  заборгованості. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Житлобуд-1»- адвокат Мазур             О. В. просить  залишити  рішення  суду  першої інстанції  без змін,  а апеляційну  скаргу  без задоволення.
Зазначив, що  у заяві  про скасування  заочного рішення  суду та  під час розгляду справи в суді першої інстанції   відповідач не  порушував питання  про  направлення справи  з Оболонського  районного суду  м. Києва  до  іншого  суду по підсудності.
Позивач мав достатньо  часу  для забезпечення  участі в справі   свого  представника. 
Зазначив, що   відповідно  до  висновку Верховного  Суду  у складі  колегії  суддів  Другої  судової палати Касаційного  цивільного  суду, висловленого у постанові  від   23 травня 2018 року  у справі  №216/5756/15-ц, подання  заяви про  видачу судового наказу  в порядку,  передбаченому ЦПК  України, перериває  перебіг  позовної давності. За таких підстав  позовні вимоги задоволено в межах строку  позовної давності. Розрахунок  заборгованості  зроблено на  підставі затверджених  тарифів, а посилання відповідача на наявність у  позивача  «ліцензій» та  «сертифікатів» для надання комунальних послуг є надуманими. Відповідачем не спростовано  наданий  позивачем розрахунок заборгованості за отримані комунальні послуги, не надано доказів їх часткової оплати.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими  для розгляду справи в порядку  спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими  главою І розділу V ЦПК України.
Статтею 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Ухвалюючи  рішення  про  задоволення  позову, суд першої інстанції  виходив  з його  доведеності та обґрунтованості. 
Колегія суддів не  може погодитись  з рішенням  суду першої інстанції,  оскільки  останнє  не відповідає  вимогам закону. 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що суд буде вважатися встановленим законом лише за умови, що він утворений безпосередньо на підставі закону, діє в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції й у законному складі суду.
Відповідно  до  ч. 1 ст. 30  ЦПК  України  позови,  що виникають  із приводу  нерухомого майна, пред`являються  за місцезнаходженням  майна  або  основної  його частини.  Якщо  пов`язані  між собою   позовні вимоги  пред`явлені  одночасно  щодо  декількох об`єктів нерухомого майна, спір  розглядається  за місцезнаходженням  об`єкта, вартість  якого  є найвищою.
Отже,  до  спорів, що  виникають  з приводу нерухомого майна, відносяться спори, вимоги за якими безпосередньо стосуються об`єкта нерухомого майна, і не відносяться спори, предметом яких є стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання зобов`язань за договором, незалежно від того, що такий договір укладений щодо нерухомого майна. До таких позовів застосовуються загальні правила підсудності.
Аналогічний висновок   зроблено  Верховним Судом  в постанові  від  03 червня 2019 року  (справа  №903/432/18).
З огляду на  те, що предметом  спору  є стягнення  заборгованості за  житлово-комунальні послуги з урахуванням  3%  річних  та індексу інфляції,  на  даний спір  правила виключної підсудності не поширюються.
Відповідно  до  ч.1 ст.27  ЦПК  України  позови до  фізичної  особи пред`являються в суд за зареєстрованим  у встановленому  законом порядку  місцем  її проживання  або перебування, якщо  інше  не  передбачено законом. 
Відповідно  до  відомостей відділу обліку та моніторингу  інформації про  реєстрацію  місця проживання   ЦМУ  ДМС в м. Києві  та Київській області від 20.06.2019, зареєстрованим місцем  проживання відповідача  ОСОБА_1 з 13.08.2013  є адреса:  АДРЕСА_2 , що  відноситься до Шевченківського  району  м. Києва (а.с.21). 
За таких підстав  відкриття провадження  у справі  та  розгляд справи   Оболонським районним судом  м. Києва  здійснено  з порушенням   правил  територіальної  юрисдикції (підсудності).
Відповідно  до  ст. 378  ЦПК  України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).
Справа  не  підлягає  направленню  на  новий розгляд у зв`язку з  порушенням  правил  територіальної  юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.
Як вбачається  з матеріалів справи, про непідсудність даної справи Оболонському  районному суду м. Києва  відповідач  ОСОБА_1 посилався в заяві про  перегляд  заочного  рішення  від 11.12.2019, на  що  суд  першої  інстанції  уваги не  звернув(а.с.68 т.1).
За таких  обставин  апеляційна  скарга  ОСОБА_1 підлягає  задоволенню, оскаржуване  судове рішення, яким  закінчено розгляд справи,  підлягає  скасуванню з  направленням   справи на  розгляд  за встановленою підсудністю  до  Шевченківського районного  суду  м. Києва. 
З огляду на направлення  справи для розгляду  до іншого  суду, інші  доводи апеляційної скарги судом не перевіряються.
Враховуючи викладене, колегія суддів   також   не  вбачає  підстав для  зупинення  апеляційного  провадження  до набрання  законної  сили судовим рішенням  у справі  №759/9281/20  за позовом ОСОБА_1   до   ТОВ  "Житлобуд-1" про  відшкодування  шкоди внаслідок  залиття квартири.
Відповідно  до  ст.382  ЦПК  України у постанові  суду  апеляційної інстанції повинен бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної  інстанції.
Згідно  з ч.13 ст.141  ЦПК  України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи,  що  в даному  випадку  справа  направляється на новий розгляд до суду першої інстанції, розподіл судових витрат Київським апеляційним Судом не здійснюється.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 378, 382, 384 ЦПК  України суд 
 
постановив: 
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 серпня 2020 року  скасувати.
Справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлобуд -1 » до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 передати на  розгляд  за встановленою підсудністю  до  Шевченківського районного  суду  м. Києва. 
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена  до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
 
Суддя-доповідач:                                                   Г. М. Кирилюк
 
Судді:                                                                      І. М. Рейнарт                                
                                                                      
                                                                                 Т. А. Семенюк