ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
29 липня 2020 року
 
м. Київ
 
справа №  308/14267/14-ц
провадження № 61-1590св17
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Кузнєцова В. О., 
суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», 
відповідач - ОСОБА_1 , 
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», подану його представником Дорош Іриною Іванівною, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 березня 2017 року, ухвалене у складі судді Леміш О. М., та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 27 листопада 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Джуги С. Д., Куштан  Б. П., Мацунича М. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2014 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулось до ОСОБА_1 з позовом, у якому з урахуванням змінених позовних вимог просило стягнути заборгованості за договором кредиту в розмірі 536 446 грн.
Свої вимоги обґрунтувало тим, що 15 вересня 2005 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 уклали договір кредиту № 08/133, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 156 200 грн зі сплатою 15% річних з кінцевим терміном повернення 14 вересня 2025 року.
Відповідач, погодивши умови погашення заборгованості за договором кредиту, всупереч вимог статей 509, 526, 1054 ЦК України, їх не виконувала, тому                               на 20 жовтня 2016 року виникла заборгованість у розмірі 536 446 грн, що складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 68 966 грн, простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 55 986 грн, простроченої заборгованості за процентами у розмірі 134 054,15 грн, заборгованості за пенею  за прострочення повернення кредиту у розмірі 49 564,58 грн та за прострочення сплати процентів у розмірі 117 279,09 грн, розмір інфляційних втрат за кредитом становить                        32 406,56 грн і за процентами - 78 189,62 грн.
Позивач вказує, що відповідно до пункту 4.2 договору кредиту відповідач зобов`язана у разі прострочення сплати процентів за користування кредитом та повернення кредиту, сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.
Крім того, відповідач зобов`язана повернути кредит із урахуванням встановленого індексу інфляції в силу статті 625 ЦК України.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області                               від 20 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог з підстав спливу позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, посилаючись на пункт 4.5 договору кредиту, яким сторони врегулювали питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови повернення коштів. Останній платіж зі сплати кредиту здійснений 15 березня 2010 року, а позивач звернувся до суду з позовом у листопаді 2014 року, тобто після спливу позовної давності.
Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 27 листопада                          2017 року рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області          від 20 березня 2017 року залишено без змін.
 
Відхиляючи апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк», апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, який, дотримавшись вимог норм матеріального і процесуального права, повно та всебічно з`ясував обставини справи та ухвалив законне й обґрунтоване рішення.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У грудні 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» подало до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просило рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 27 листопада 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, що, на думку заявника, призвело до неправильного вирішення справи. 
Заявник вказує, що суди попередніх інстанцій помилково вважали пропущеною позовну давність, не з`ясувавши всі обставини справи та не врахувавши правові позиції Верховного Суду щодо стягнення боргу в межах строку позовної давності. 
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 16 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 6 квітня 2020 року  справу призначено до судового розгляду. 
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 15 вересня 2005 року Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», з ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 08/133, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі                             156 200 грн з терміном повернення до 14 вересня 2025 року і зі сплатою 15% річних.
Відповідно до пункту 1.1.1 договору кредиту сума заборгованості погашається щомісячно в останній робочий день місяця, починаючи з жовтня 2005 року, у сумі 651 грн, а останній платіж - 611 грн.
Відповідно до пункту 2.4.1 договору кредиту сплата процентів має бути десятого числа місяця, наступного за тим, у якому вони нараховані.
Пунктом 4.5 договору кредиту визначено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктом 3.3.9 та пунктом 3.3.10 цього договору, протягом більше ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що настав і, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).
Відповідач частково виконала взяті зобов`язання відповідно до пункту 3.3.9 та пункту 3.3.10 договору кредиту і заборгованість за кредитом востаннє сплатила  у жовтні 2009 року, а нараховані проценти за кредитом у березні 2010 року, після чого сплату відповідних платежів припинила, що після спливу 60 днів змінило строк кредитування і призвело до виникнення заборгованості у розмірі                       536 446 грн.
Відповідач заявила клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності.
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
8 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року             № 460IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Пунктом 2 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 5 січня 2020 року № 460 IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України у тій же редакції).
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України у тій же редакції суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Відповідно до частини першої  статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). 
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином                 (стаття 599 ЦК України).
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема, щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Положеннями статті 611 цього ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Встановивши, що останній платіж на погашення кредиту відповідач внесла у жовтні 2009 року, а на погашення процентів за користування кредитом - у березні 2010 року, суди застосувавши погоджені сторонами умови договору кредиту (пункт 4.5), дійшли правильного висновку про зміну строку повернення кредиту. 
Та обставина, що банк звернувся з позовом про стягнення заборгованості у листопаді 2014 року, дала судам обґрунтовану підставу для відмови у позові в частині стягнення заборгованості за кредитом, процентами за користування кредитом і пенею, оскільки ОСОБА_1 заявила про застосування наслідків спливу позовної давності, зміну тривалості якої сторони не погоджували. 
Отже, касаційний суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом, процентами та пенею, однак погодитись з висновками в частині вирішення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат, передбачених статтею 625  ЦК України, не може з огляду на наступне. 
Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також                     3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні  положень статті 549 цього Кодексу. 
Отже, за  змістом  наведеної  норми  закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. 
Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.
Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).
Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.   
Отже, законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2019 року у справі № 14-254цс19 міститься правовий висновок про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд не врахував, що у цій справі ПАТ «Укрсоцбанк» пред`явило позов у листопаді 2014 року, та дійшов помилкового висновку про сплив позовної давності за вимогами банку до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат, передбачених статтею 625 ЦК України.
Оскільки позивач звернувся за стягненням з ОСОБА_1 коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, за час прострочення, який, як він вважав, тривав з березня 2010 року, суд повинен установити, чи дотримано у цій частині строки позовної давності з урахуванням викладеного висновку Великої Палати Верховного Суду, визначити суму, на яку може бути нарахована інфляція, та відповідний період. За таких обставин судове рішення апеляційного суду в цій частині підлягає скасуванню з направленням справи у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Статтею 410 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України у тій же редакції Кодексу підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. 
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що ухвала апеляційного суду Закарпатської області від 27 листопада 2017 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, передбачених статтею 625 ЦК України, підлягає скасуванню з направленням справи у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
У іншій частині рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 березня 2017 року та ухвала апеляційного суду Закарпатської області від 27 листопада 2017 року прийняті з додержанням норм процесуального права, а тому відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, підлягають залишенню без змін.
Керуючись статтями 400, 410, 411 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на  подання касаційної скарги, статтями 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», подану його представником - Дорош Іриною Іванівною, задовольнити частково.
Ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 27 листопада 2017 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укосоцбанк» про стягнення інфляційних втрат, передбачених статтею 625 ЦК України, скасувати. 
Справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
У іншій частині рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 27 листопада 2017 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                                     В. О. Кузнєцов 
Судді:                                                                                                                 В. С. Жданова
                                                                                                                            В. М. Ігнатенко 
                                                                                                                            С. О. Карпенко
                                                                                                                            М. Ю. Тітов