КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 року                                                                                                          місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 753/6058/18                                            
номер провадження: 22-ц/824/6701/2020                        
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.
за участю секретаря - Орел П.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 лютого 2020 року у складі судді  Мицик Ю.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевчук Зоя Миколаївна, ОСОБА_3 , публічне акціонерне товариство «Комерційний Індустріальний Банк», про визнання недійсними договорів іпотеки та скасування записів,
В С Т А Н О В И В:
У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., про визнання недійсними договорів іпотеки та скасування записів.
Позовна заява мотивована тим, що 17 липня 2006 року між його дружиною     ОСОБА_2 та товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-будівельна компанія «Столиця» (далі - ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Столиця») було укладено договір про резервування об`єкту нерухомості та порядок погашення облігацій                    № 1330-10/057Р-1 від 17 липня 2006 року, за умовами якого у спільну сумісну власність подружжя переходять майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , а також договір про резервування об`єкту нерухомості та порядок погашення облігацій № 1329-10/056Р-1 від 17 липня 2006, за умовами якого у спільну сумісну власність подружжя переходять майнові права на квартиру АДРЕСА_2 . 
Позивач зазначав, що 20 липня 2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. було посвідчено договір іпотеки до кредитного договору № 014/1179/74/782 від 20 липня 2006 року за реєстровим № 2289 та договір іпотеки до кредитного договору № 014/1179/74/782 від 20 липня 2006 року за реєстровим № 2291, що були укладені між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», в особі начальника відділення «Іпотечний центр» Київської регіональної дирекції (філії) Акціонерного поштово-пенсійного банку «Аваль» Висоцького В.В., перейменованим в подальшому на ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Вказував, що відповідно до умов цих договорів іпотеки ОСОБА_2 передала в іпотеку банку майнові права на квартиру АДРЕСА_1 та на квартиру АДРЕСА_2, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , на забезпечення вимог за кредитним договором № 014/1179/74/782 від 20 червня 2006 року, що був укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 .
Вказував, що 31 серпня 2006 року договір про резервування об`єкту нерухомості та порядок погашення облігацій № 1330-10/057Р-1 від 17 липня 2006 припинив свою дію, а тому вважав, що він та його дружина ОСОБА_2 втратили майнове право на квартиру                     АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим записи в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 3512098) і в Державному реєстрі іпотек (реєстраційний номер обтяження 3512111) на майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , є недійсними і на неї не може бути звернуто стягнення ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».
Зазначав, що на момент вчинення оспорюваних договорів іпотеки від 20 липня 2006 року відповідно до ст.5 Закону України «Про іпотеку» майнові права на квартиру не були предметом іпотеки, а тому вважав, що ці договори, предметом яких є  майнова права на квартиру АДРЕСА_1 та на квартиру АДРЕСА_1 , підлягають визнанню недійсними.  
Також вказував, що він є власником 9/10 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 , однак він не давав згоду ОСОБА_2 на передачу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в іпотеку вказаної квартири, і договір іпотеки щодо цієї квартири з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»  не укладав.
З урахування наведеного позивач ОСОБА_1 просив:
- визнати недійсним договір іпотеки від 20 липня 2006 року до кредитного договору                № 014/1179/74/782 від 20 липня 2006 року, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. та за реєстровий реєстрі за №2289 про іпотеку майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 ;
- визнати недійсним договір іпотеки від 20 липня 2006 року до кредитного договору                         № 014/1179/74/782 від 20 липня 2006 року, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 20 липня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. та зареєстрований в реєстрі за №2291 про іпотеку майнових прав на квартиру АДРЕСА_2 ;
- скасувати записи в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єкті нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 3512073) та в Державному реєстр іпотек (реєстраційний номер обтяження 3512091) на майнові права на квартиру АДРЕСА_2 ;
- скасувати записи в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єкті; нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 3512098) та в Державному реєстр іпотек (реєстраційний номер обтяження 3512111) на майнові права на квартиру АДРЕСА_1 .
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 30 липня 2018 року залучено до участі  у справі ОСОБА_3 та публічне акціонерне товариство «Комерційний Індустріальний Банк» (далі - ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк»), як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 05 лютого 2020 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким його пощоз задовольнити повністю, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не зробив висновок щодо відсутності порушення позивачем строку позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав. 
Вказує, що суд першої інстанції залишив поза увагою, що предмет іпотеки згідно з пунктом 1.3 оспорюваних договорів іпотеки визначався на підставі укладених договорів про резервування об`єкту нерухомості та порядок погашення облігацій №1330-10/057Р-1 від 17 липня 2006 року, №1330-10/057Р-1 від 17 липня 2006 року, якими передбачено лише обов`язок ОСОБА_2 придбати цінні папери (облігації), а можливість отримання об`єкту лише шляхом укладення договору передбачено Інформацією про випуск облігацій та тільки після того як ОСОБА_2 стане власником повного пакету облігацій. Зазначає, що зобов`язання між ОСОБА_2 та ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Столиця» були припинені 06 лютого 2007 року та 07 лютого 2007 року шляхом підписання актів, якими вони встановили, що договори облігацій є закритими. Договорами облігацій не встановлено обов`язку продавця щодо передачі ОСОБА_2 нерухомого майна після укладення іпотечного договору, як того вимагав Закон України «Про іпотеку». Водночас на дату укладення оспорюваних договорів іпотек (20 липня 2006 року)  іпотекодавець не мала права власності на цінні папери, оскільки право власності згідно актів прийому-передачі цінних паперів у ОСОБА_2 виникло лише 04 серпня 2006 року, а  тому вважає, що ОСОБА_2 на дату укладення договорів іпотек не мала майнових прав на квартири та не могла документально підтвердити право на набуття нею у власність нерухомого майна у майбутньому. Вказує, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що предмети іпотеки не належали іпотекодавцю на дату укладення оспорюваних правочинів, а відтак суд дійшов помилкового висновку про те, що передача в іпотеку банку майнових прав на квартири АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 , відбулась за нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_1 , оскільки станом на 20 липня 2006 року він та його дружина ОСОБА_2 не були власниками цінних паперів (облігацій). Також вказує, що є хибними висновки суду першої інстанції про те, що здійснений опис предметів іпотеки у договорах іпотеки достатній для їх ідентифікації, оскільки предметом договорів іпотек виступали цінні папери (облігації), право власності на які на дату укладення договорів іпотек ОСОБА_2 не мала. 
Вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про уникнення ОСОБА_2 від виконання своїх зобов`язань перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»  та  безпідставно відмовив у прийнятті її заяви про визнання даного позову. Зазначає, що він та ОСОБА_2 перебувають  у зареєстрованому шлюбі, є співвласниками набутого у шлюбі майна, а надання згоди іншому із подружжя на вчинення правочинів не є передачею права власності другого з подружжя, а тому вважає, що пункти 1.6, 3.1 договорів іпотеки суперечать нормам СК України та мали бути  визнані судом першої інстанції недійсними.          Також вказує, що на час ухвалення судом оскаржуваного рішення іпотекодержатель не виключив записи про іпотеку з реєстру, а тому вважає, що суд першої інстанції мав прийняти рішення про скасування запису в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна  та в Державному реєстрі іпотек на майнові права на квартиру  АДРЕСА_1 .
Зазначає, що при укладенні оспорюваних правочинів представник ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» Висоцький В.В. діяв на підставі довіреності, що посвідчена приватним нотаріусом Щековим Д.М., який по Київському міському нотаріальному округу з 2006 року по теперішній час не зареєстрований і реєстраційне посвідчення йому не видавалось, що свідчить про відсутність повноважень у Висоцького В.В. на укладення оспорюваних правочинів. 
Також вказує, що суд першої інстанції помилково допустив до участі у справі представників ОСОБА_3 - адвокатів Єгорова О.Ф. і Буракова І.О., оскільки вони не надали суду копій договорів про надання правової допомоги, а в ордерах про надання правової допомоги не вказано їх повноваження як адвокатів та назву суду, в яких вони мають право представляти інтереси довірителя, що, на думку позивача, суперечить правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 05 червня 2019 року у справі   № 9901/847/18. Зазначає, що надані представником ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та представником ОСОБА_3 суду докази належним чином не засвідчені, а тому мали бути визнані судом першої інстанції недопустимими.
Відповідач ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому погоджується із доводами  апеляційної скарги та просить її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 . 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що наведені позивачем обставини не є передбаченими ст.ст.203, 215 ЦК України підставами для визнання недійсними опорюваних договорів іпотеки від 20 липня 2006 року, які укладені між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 . Оскільки позовні вимоги в частині  скасування записів в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 3512073) та в Державному реєстр іпотек (реєстраційний номер обтяження 3512091) на майнові права на квартиру АДРЕСА_2 і на квартиру АДРЕСА_1 , є похідними від позовних вимог про визнання недійсними оспорюваних договорів іпотеки, у задоволенні яких відмовлено, то суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні цих позовних вимог.  
Також суд першої інстанції зазначив, що враховуючи, що у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено за його безпідставністю, то відсутні підстави для надання оцінки заяві ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про застосування строку позовної давності.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону. 
Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 з 27 листопада 1993 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу серії НОМЕР_1 від 27 листопада 1993 року (а.с.7, т.1).  
17 липня 2006 року між ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Столиця» і                       ОСОБА_2 був укладений договір про резервування об`єктів нерухомості та порядок погашення облігацій №1329-10/056Р-1, відповідно до умов якого ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Столиця» зобов`язалося закріпити (здійснити резервування) за ОСОБА_2 об`єкт нерухомості, яким є окрема квартира АДРЕСА_2 , характеристики якої вказані у пункті 1.4 договору, а ОСОБА_2 зобов`язалася надати (пред`явити), у встановлений строк, до погашення пакет облігацій, емітованих ТОВ «Житло киянам» (емітент), власником яких є ОСОБА_2 (а.с.36-37, т.1).
Також 17 липня 2006 року між ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Столиця» і ОСОБА_2 був укладений договір про резервування об`єктів нерухомості та порядок погашення облігацій №1329-10/057Р-1, відповідно до умов якого ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Столиця» зобов`язалося закріпити (здійснити резервування) за ОСОБА_2 об`єкт нерухомості, яким є окрема квартира АДРЕСА_1 , характеристики якої вказані у пункті 1.4 договору, а ОСОБА_2 зобов`язалася надати (пред`явити), у встановлений строк, до погашення пакет облігацій, емітованих ТОВ «Житло киянам» (емітент), власником яких є ОСОБА_2 (а.с.38-39, т.1).
Згідно з пунктом 1.2 вказаних договорів про резервування об`єктів нерухомості та порядок погашення облігацій, погашення облігацій здійснюється шляхом передачі   ОСОБА_2 у власність об`єкту, закріпленого за останньою згідно цих договорів при умові передачі належних ОСОБА_2 облігацій (пакету облігацій) емітенту, або уповноваженій ним особі. Передача об`єкту ОСОБА_2 здійснюється шляхом укладення договору передбаченого Інформацією про випуск облігацій ТОВ «Житло киянам», що зареєстрована Державною комісією з цінних паперів та фондового ринку 10 лютого 2005 року та опублікована 11 лютого 2005 року в газеті «Вісник. Цінні папери» № 029-030».
Також судом першої інстанції встановлено, що 20 липня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 014/1179/74/782, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 144 903,00 доларів США на строк до                   20 липня 2018 року, що не заперечується сторонами. 
На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 20 липня 2006 року між ОСОБА_2 та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», в особі начальника відділення «Іпотечний центр» Київської регіональної дирекції (філії) АППБ «Аваль» Висоцького В.В., був укладений договір іпотеки, за яким ОСОБА_2   передала в іпотеку банку майнові права на квартиру за договором про резервування об`єктів нерухомості та порядок погашення облігацій №1329-10/056Р-1 від 17 липня 2006 року, а саме, квартиру АДРЕСА_2 , та яка перейде у власність інвестора після вводу будинку до експлуатації (пункту1.3 договору). Вказаний договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. та зареєстрований в реєстрі за №2291 (а.с.43-44, т.1)
Також на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним вище кредитним договором, 20 липня 2006 року між ОСОБА_2 та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», в особі начальника відділення «Іпотечний центр» Київської регіональної дирекції (філії) АППБ «Аваль» Висоцького В.В., був укладений договір іпотеки, за яким                    ОСОБА_2   передала в іпотеку банку майнові права на квартиру за договором про резервування об`єктів нерухомості та порядок погашення облігацій №1329-10/057Р-1 від 17 липня 2006 року, а саме, квартиру АДРЕСА_1 , та яка перейде у власність інвестора після вводу будинку до експлуатації (пункту1.3 договору). Вказаний договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. та зареєстрований в реєстрі за №2289 (а.с.41-42, т.1)
Встановлено, що 31 серпня 2006 року між ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Столиця» та ОСОБА_2 було укладено додатковий договір про розірвання договору  про резервування об`єкту нерухомості та порядок погашення облігацій №1329-10/057Р-1 від 17 липня 2006 року, за умовами якого сторони дійшли згоди та прийняли рішення розірвати договір про резервування об`єкту нерухомості та порядок погашення облігацій                         №1329-10/057Р-1 від 17 липня 2006 року у зв`язку з укладенням  ОСОБА_2 договору на виконання проектних робіт перепланування №148-10 від 01 серпня 2006 року та додаткового договору №2 від 31 серпня 2006 року до договору про резервування об`єкту нерухомості та порядку № 1329-10/056Р-1 від 17 липня 2006 року.
Судом першої інстанції встановлено, що 20 липня 2006 року позивач надав згоду своїй дружині ОСОБА_2 на передачу в іпотеку ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» майнових прав на квартиру АДРЕСА_2 та на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується його заявою від 20 липня 2006 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. та зареєстрована в реєстрі за № 2273 (а.с.243, т.1).
Також ОСОБА_1 надав згоду  своїй дружині ОСОБА_2 , що посвідчена 11 жовтня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу                 Шевчук З.М. та зареєстрована в реєстрі за № 4932, на укладення договору про внесення змін та доповнень до договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., 12 листопада 2006 року за реєстровим №2291 та  договору про внесення змін та доповнень до договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., 12 листопада 2006 року за реєстровим №2289 (а.с. 244, т.1).
Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначав, що на момент вчинення оспорюваних договорів іпотеки від 20 липня 2006 року майнові права на квартири не могли бути предметом іпотеки відповідно до ст.5 Закону України «Про іпотеку», а тому вважав, що ці договори підлягають визнанню недійсними. Також вказував, що він є власником 9/10 частин квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 , однак він не давав згоду ОСОБА_2 на передачу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в іпотеку вказаної квартири, і договір іпотеки щодо цієї квартири з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»  не укладав.
Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів.
Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Так, ст. 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення договорів іпотеки) був визначений вичерпний перелік об`єктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором.
Частиною 2 зазначеної статті Закону передбачено, що предметом іпотеки також міг бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладання іпотечного договору.
Таке саме положення закріплено у ч.3 ст.4 Закону України «Про заставу», згідно з якою предметом застави може бути майно, яке стане власністю заставодавця після укладення договору застави, в тому числі продукція, плоди та інші прибутки (майбутній урожай, приплід худоби тощо), якщо це передбачено договором.
Згідно із ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з пунктом 1.7 оспорюваних договорів іпотеки від 20 липня 2006 року, що були укладені між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 , сторони домовились, що після закінчення будівництва збудована квартира, що стане власністю ОСОБА_2 , майнові права на яку є предметом іпотеки, продовжує бути предметом іпотеки відповідно до умов цього договору, при цьому іпотечний договір є чинним і не потребує внесення змін та доповнень до нього, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» реєструє у встановленому законом порядку обтяження прав власника на збудовану нерухомість і нотаріус накладає заборону на відчуження нерухомості, яка є предметом іпотеки за повідомленням ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», після введення предмету іпотеки в експлуатацію, а також за повідомленням ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» вносить відомості в реєстр іпотек.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_2 , виступивши іпотекодавцем майнових прав за оспорюваними договорами іпотеки, тим самим надала згоду на передачу в іпотеку майнових прав на незавершені будівництвом квартири, які у майбутньому стануть її власністю, а позивач ОСОБА_1 надавши їй нотаріальну згоду на це, не довів наявності порушення свого права.
Згідно з ч.2 ст.583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.
При цьому судом першої інстанції правильно враховано, що іпотекодавцем виступив не забудовник житла, а позичальник кредиту і особа, яка в силу статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції на час укладення договорів іпотеки) надала докази того, що нерухоме майно стане її власністю після укладення договору іпотеки.
Подібні за змістом правові висновки відповідають правовій позиції Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеній у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 520/10060/16-ц (провадження № 61-5085сво18) та правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі                                            № 760/10136/16-ц (провадження № 61-18414 св18).
У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За таких обставин доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що предмети іпотеки не належали іпотекодавцю на дату укладення оспорюваних правочинів, оскільки станом на 20 липня 2006 року позивач та його дружина ОСОБА_2 не були власниками цінних паперів (облігацій), є необгрунтованими з наведених вище підстав.
Отже, установивши обставини спору, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що наведені позивачем обставини не є передбаченими ст.ст.203, 215 ЦК України підставами для визнання недійсними опорюваних договорів іпотеки від 20 липня 2006 року.
Також враховуючи, що позовні вимоги про скасування записів в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на майнові права на спірні квартири є похідними від вимог про визнання недійними договорів іпотеки, у задоволенні яких судом відмовлено, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про скасування цих записів.
Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не зробив висновок щодо відсутності порушення позивачем строку позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав, є безпідставними.
Відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.  
Правовий аналіз вказаної норми свідчить про те, що захисту із застосуванням строків позовної давності підлягає лише порушене право. 
Оскільки судом першої інстанції у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено за його безпідставністю, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для надання оцінки заяві ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про застування строку позовної давності.
Твердження в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у прийнятті заяви відповідача про визнання позову ОСОБА_1 , є необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено, що такі дії  ОСОБА_2 свідчать про її намагання уникнути належного виконання взятих на себе зобов`язань, а відтак прийняття заяви про визнання позову може порушити права інших осіб, що відповідно до    ч.4 ст.174 ЦПК України виключає можливість прийняття зави про визнання позову.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач та відповідач ОСОБА_2 перебувають  у зареєстрованому шлюбі, є співвласниками набутого у шлюбі майна, а надання згоди іншому із подружжя відповідно до ч.3 ст.65 СК України на вчинення правочинів не є передачею права власності другого з подружжя, тому, на думку позивача, пункти 1.6, 3.1 договорів іпотеки суперечать нормам СК України та мали бути  визнані судом першої інстанції недійсними, є безпідставними.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.3 ст.13 ЦПК України).
Оскільки позивач ОСОБА_1 не заявляв до суду першої інстанції позовних вимог про визнання пунктів 1.6, 3.1 договорів іпотеки недійсними з наведених в апеляційній скарзі підстав і такі вимоги не були предметом розгляду у суді першої інстанції, то колегія суддів приходить до висновку, що у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для визнання недійсними пунктів 1.6, 3.1 оспорюваних договорів іпотеки.          
Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що при укладенні оспорюваних договорів іпотеки представник ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» Висоцький В.В. діяв на підставі довіреності, що посвідчена приватним нотаріусом Щековим Д.М., який по Київському міському нотаріальному округу з 2006 року по теперішній час не зареєстрований і реєстраційне посвідчення йому не видавалось, що свідчить про відсутність повноважень у Висоцького В.В. на укладення оспорюваних правочинів, з таких підстав. 
Статтею 367 ЦПК України визначено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Відповідно до вимог ч.6 ст.367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. 
Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 не обґрунтовував заявлені позовні вимоги тим, що оспорювані договори іпотеки підписані не уповноваженим представником ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та у суді першої інстанції позивач не скористався своїм правом на зміну підстави позову шляхом подання письмової заяви відповідно до ч.3 ст. 49 ЦПК України. Тому вказані вище доводи апеляційної скарги не приймаються апеляційним судом до уваги відповідно до ч.6 ст.367 ЦПК України. 
Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково допустив до участі у справі представників ОСОБА_3 - адвокатів Єгорова О.Ф. і Буракова І.О. з тих підстав, що вони не надали суду на підтвердження своїх повноважень копій договорів про надання  правової допомоги, а в наданих ордерах про надання правової допомоги не вказано їх повноваження як адвокатів та назву суду, в яких вони мають право представляти інтереси довірителя, є необґрунтованими з таких підстав. 
Відповідно до ч.4 ст.62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
Таким чином ордер про надання правової допомоги є належним та достатнім доказом, що посвідчує повноваження адвоката як представника у суді відповідно ч.4 ст.62 ЦПК України.
З матеріалів справи вбачається, що у суді першої інстанції інтереси третьої особи                ОСОБА_3 представляв адвокат Єгоров О.Ф., який діяв на підставі ордера про надання правової допомоги від 31 липня 2018 року серія КВ № 145380, у якому зазначено, що він має право представляти інтереси ОСОБА_3 у «всіх судових установах України всіх інстанцій без обмежень» (а.с.249, т.1). Також у суді першої інстанції інтереси ОСОБА_3 представляв адвокат Бураков І.О., який діяв на підставі ордера про надання правової допомоги від 08 жовтня 2018 року серія КС № 077702, у якому зазначено, що він має право представляти інтереси ОСОБА_3 у «судових установах, правоохоронних органах» (а.с.72, т.2).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі            № 9901/847/18, на яку посилається позивач в апеляційній скарзі, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що Положенням про ордер на надання правової допомоги та порядок ведення реєстру ордерів, затвердженим рішенням Ради адвокатів України від 17 грудня 2012 року № 36, встановлено реквізити ордера, серед яких «Назва органу, у якому надається правова допомога адвокатом» із зазначенням, у випадку необхідності, виду адвокатської діяльності, відповідно до статті 19 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». 
З наведеного слідує, що законодавець чітко відокремив судові органи як такі, що повинні бути окремо зазначені в ордері на надання правової допомоги, зокрема в графі «Назва органу, в якому надається правова допомога». Отже, в ордері на надання правової допомоги має бути зазначено не абстрактний орган державної влади, а конкретна назва такого органу, зокрема суду.
У той же час згідно з обставинами справи № 9901/847/18, в ордері на надання правової допомоги в графі «Назва органу, в якому надається правова допомога» було зазначено: «В органах державної влади та органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності і підпорядкування».
Тобто, у справі №9901/847/18, яка була предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду,  у ордері на надання правової допомоги взагалі були відсутні відомості про судові органи, тоді як у даній справі в ордері про надання правової допомоги від 31 липня 2018 року та в ордері про надання правової допомоги від 08 жовтня 2018 року зазначено про надання адвокатом Єгоровим О.Ф. та адвокатом Бураковим І.О. правової допомоги у судових органах, що є достатнім для висновку про наявність у цих адвокатів права представляти інтереси ОСОБА_3 у суді першої інстанції.
Вказаний висновок не суперечить правовій позиції Великої Палати Верховного Суду у справі №9901/847/18 з огляду на те, що у цьому випадку адвокатами Єгоровим О.Ф. та Бураковим І.О. дотримано вимоги Положення про ордер на надання правової допомоги та порядок ведення реєстру ордерів, оскільки вказівка в ордері у графі «Назва органу, в якому надається правова допомога» про те, що правова допомога надається у судах всіх інстанцій є достатнім та необхідним підтвердженням того, що адвокат уповноважений надавати правову допомогу клієнту та представляти його інтереси в будь-яких судах України, а тому не вимагає уточнення/зазначення територіальної, інстанційної, предметної та суб`єктної юрисдикції судів.
Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 362/2006/19.
Інші обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах, яким судом дана належна правова оцінка. 
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення суду відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. 
Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,   
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий
 
Судді: