Номер провадження: 22-ц/813/3406/20 
Номер справи місцевого суду: 501/693/18
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д. В.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                Сегеди С.М.,
суддів:                Гірняк Л.А.,
                       Цюри Т.В.,
               за участю:
               секретаря                Ющак А.Ю.,
               апелянта                 ОСОБА_1 ,
               представника ОСОБА_1 – адвоката Головішина В.К.,
               представника ОСОБА_2 адвоката Ніц А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 18 липня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права спільної часткової власності, визнання права власності та компенсацію частки,
встановив:
       
23.03.2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом, в якому просив припинити право власності ОСОБА_1 на належну йому частку у спільній власності, а саме на 7/12 часток квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ним, ОСОБА_2 , право власності на 7/12 часток квартири АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за ці 7/12 часток вищевказаної квартири, шляхом отримання ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 538 767,00 грн., які знаходяться на депозитному рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області. Окрім цього позивач просив стягнути з відповідача понесені ним судові витрати в сумі 6797,28 грн. (т.1, а.с.4-7).
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що йому та відповідачу на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_2 , а саме позивачу належить 5/12 часток, а відповідачу - 7/12 часток вказаної квартири. В квартирі ні позивач, ні відповідач постійно не проживають, між ними склались ворожі відносини. Відповідач перешкоджає позивачу користуватись своєю часткою в квартирі, змінює замки, погрожує життю та здоров`ю позивача, через що останній неодноразово звертався до правоохоронних органів. Відповідач відмовляється від будь-яких пропозицій, щодо спільного володіння, користування та розпорядження спірною квартирою. Позивач неодноразово намагався врегулювати з відповідачем спір відносно спірної квартири в позасудовому порядку, однак досягти домовленості не вдалось. 
Оскільки виділ в натурі своєї частки у спірній квартирі, технічно є неможливим, то позивач був змушений звернутись до суду з даним позовом за захистом свого права.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 18 липня 2019 року  позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено.
Припинено право власності ОСОБА_1 на належну йому частку у спільній власності, а саме на 7/12 частки квартири АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 7/12 частки квартири АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 7/12 частки квартири АДРЕСА_1 , шляхом отримання ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 538767,00 грн., які знаходяться на депозитному рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 6797,27 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 18 липня 2019 року, та постановлення нового, яким у задоволенні позову  ОСОБА_2  відмовити у повному обсязі,посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що йому та відповідачу на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_2 (далі – спірна квартира), йому належить 5/12 часток, а відповідачу - 7/12 часток вказаної спірної квартири. 
Позивач зазначив, що у спірній квартирі ні позивач, ні відповідач постійно не проживають, між ними склались ворожі відносини. Відповідач перешкоджає позивачу користуватись своєю часткою в квартирі, змінює замки, погрожує життю та здоров`ю позивача, через що останній неодноразово звертався до правоохоронних органів. Відповідач відмовляється від будь-яких пропозицій щодо спільного володіння, користування та розпорядження спірною квартирою. Позивач неодноразово намагався врегулювати з відповідачем спір відносно спірної квартири в позасудовому порядку, однак досягти домовленості не вдалось. Виділ в натурі технічно є неможливим.

Проте, відповідач позов не визнав та пояснив, що він дійсно отримав у спадщину 7/12 часток спірної квартири. Інша частка (5/12) належить позивачу. Сторони зареєстровані в даній квартирі. Крім квартири ними отримано у спадок будинок за адресою: АДРЕСА_3 , де їм також належать частки будинку та земельної ділянки. 
Разом з тим, відповідач право позивача на частку в даному будинку не визнає і вважає успадкований будинок своїм.
Оскільки в будинку проживати неможливо, по причині його аварійності, то відповідач ОСОБА_1 постійно проживає у спірній квартирі і жодним чином не перешкоджає проживанню в ній позивача ОСОБА_2 , який є його рідним братом.
Більше того, відповідач ОСОБА_1 посилається на те, що позивач ОСОБА_2 мешкає за межами України, в м. Москва Російської Федерації, має на праві власності 2 квартири, приїжджає декілька разів на рік і має доступ до квартири. Заборгованість по комунальним платежам час від часу сплачується. Проти існування між сторонами конфлікту з приводу володіння користування та розпорядження спадковим майном не заперечував.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ст.21 Конституції України, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах, права і свободи є невідчужуваними та непорушними.
Згідно ст.41 Конституції України Кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Крім того, суд правомірно вказав, що згідно до ч.1 ст.355 та ч. 1 ст. 356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше сторін із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Також суд обгрунтовано встановив, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 18 квітня 2017 року, зареєстровано в реєстрі за №5169 (а.с.8), позивачу ОСОБА_2 належить 5/12 частки спірної квартири. 
В свою чергу на підставі свідоцтва про право на спадщину від 27 грудня 2016 року відповідачу належить 7/12 частки спірної квартири, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №117626021 від 20.03.2018 року (т.1, а.с.9-12).
У спірній квартирі зареєстровані сторони, а саме: позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 , що підтверджується відповідною довідкою (т.1, а.с.149).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив із того, що факт існуючих неприязних стосунків між позивачем та відповідачем, сварок щодо спільного володіння та користування спірною квартирою підтверджується неодноразовими зверненнями позивача до правоохоронних органів, а саме: заявами ОСОБА_2 до Чорноморського відділення поліції від 15.10.2016, 16.10.2016, 12.11.2016 а також талонами-повідомленнями Чорноморського відділення поліції №8967, №8968, №8985, №9690 щодо прийняття заяв (т.1, а.с.14-22, 25-26).
Згідно відповіді Чорноморського ВП Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області №5903 від 14.11.16 у відношенні ОСОБА_1 винесено протокол офіційного попередження (т.1, а.с.23).
Також суд вказав, що є обрунтованими доводи позивача про те, що відповідач продовжує перешкоджати позивачу в користуванні спірною квартирою, у зв`язку з чим позивач не має можливості вільно потрапити до квартири, що підтверджується заявою ОСОБА_2 до Чорноморського ВП Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області від 17.03.2018 року (а.с.26), талоном повідомленням від 17.03.2018 щодо прийняття заяви (т.1, а.с.25), а також актом ЖЕУ-4 м.Чорноморська від 28.07.2018 (т.1, а.с.69).

Разом з тим, згідно Акту огляду спірної квартири від 08.01.2019 року, позивач ОСОБА_2 декілька разів на рік буває в спірній         квартирі і має до неї вільний доступ (т.1, а.с.148).

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що сторони не можуть домовитись щодо оплати комунальних послуг та розподілу особового рахунку, що підтверджується довідкою міського управління житлово-комунального господарства №317 від 12.03.2019р., в якій позивачу відмовлено у розподілі рахунку (т.1, а.с.165), рахунками на оплату комунальних послуг та випискою з особового рахунку, з якого вбачається, що за адресою: АДРЕСА_4 , особовий рахунок відкрито на ім`я ОСОБА_3 (т.1, а.с.28, 29, 70, 71, 92, 167).
Що стосується того, що спірна квартира не підлягає поділу в натурі, то суд виходив із того, що згідно висновку КП «Бюро технічної інвентаризації» Чорноморської міської ради Одеської області від 22.03.2018 №299, жодна із житлових кімнат в квартирі АДРЕСА_1 , за квадратурою не відповідає частці співвласників для виділу в натурі. Виходячи з планування квартири (наявності тільки одного коридору, туалету, ванної, кухні, загального входу), а також проведення розрахунку часток житлової та допоміжної площі, виділення часток (5/12 і 7/12) співвласників квартири АДРЕСА_5 , в натурі технічно є неможливим (т.1, а.с.30).

При цьому суд виходив із того, що відповідно до ч.2 ст.183 ЦК України спірна квартира, яка належить сторонам по справі на праві спільної часткової власності, є річчю неподільною.

Вирішуючи питання про сплату відповідачеві компенсації за його 7/12 часток у праві власності на спірну квартиру, суд виходив із того, що у відповідності до звіту про оцінку від 19 березня 2018 року визначено вартість 7/12 частки спірної квартири, розмір якої складає 538767,00 грн. (т.1, а.с.33).
Виходячи з викладеного, та у відповідності до вимог, передбачених ст. 365 ЦК України, суд задовольнив позовні вимоги позивача ОСОБА_2 у повному обсязі.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна, виходячи з наступних обставин.

Відповідно ст.365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Однак, судом першої інстанції не було враховано, що жоден із вищевикладених умов не знайшов свого підтвердження в матеріалах справи та не доведений позивачем у встановленому законом порядку.
Так, як вбачається з матеріалів справи і не заперечується сторонами, частка відповідача у спільному майні – спірній квартирі АДРЕСА_6 , в той час як частка позивача – 5\12. Тобто така ознака, як незначність частки у спільному майні – відсутня і її застосування є неможливим.
Така ознака, як неподільність спірної квартири в натурі та неможливість виділення в натурі часток сторін також не знайшла свого підтвердження в матеріалах справи, оскільки судова будівельно-технічна експертиза з цього питання у справі проведена не була.
Навпаки, у відповідності до нотаріально посвідченої заяви, складеної 19.08.2019 року, відповідач ОСОБА_1 направив своєму брату – позивачу ОСОБА_2 в м. Москву Російської Федерації варіант фактичного розподілу спірної квартири, що додатково свідчить про відсутність доказів неможливості поділу спірної квартири в натурі (т.2, а.с.14). 

Також спірним є висновок суду першої інстанції з приводу того, що спільне володіння і користування спірною квартирою є неможливим, враховуючи, що позивач постійно в ній не проживає, в той час як це житло є єдиним місцем проживання відповідача ОСОБА_1 , іншого житла в м. Чорноморськ Одеської області, в якому можливо проживати, він не має.

Так, допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_4 і ОСОБА_5 пояснили, що їм відомо, що між братами існує конфлікт з приводу користування спірним майном, однак вони зазначили, що позивач має доступ до квартири, та вони не були свідками перешкод зі сторони ОСОБА_1 своєму брату ОСОБА_2 в проживанні в цій квартирі.
Зазначені обставини також підтверджуються вищевказаним Актом обстеження спірної квартири (т.1, а.с.148).

В свою чергу у позивача ОСОБА_2 є на праві власності в м. Чорноморськ Одеської області інше житло, а саме: квартира АДРЕСА_7 , яку йому подарував відповідач ОСОБА_1 , що підтверджується Договором дарування від 10.02.2009 року (т.2, а.с.6).
Зазначені обставини свідчать про те, що на відміну від відповідача ОСОБА_1 , у позивача ОСОБА_2 на праві приватної власності в м. Чорноморськ (колишня назва - Іллічівськ) Одеської області є інше житло, доказів про відчуження ним цього житла матеріали справи не мають.

Що стосується житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , де відповідачу належить 7/12 частки, а позивачу - 5/12 частки будинку та земельної ділянки, то вказаний житловий будинок не придатний для проживання і є аварійним.
Зазначені обставини підтверджені вищевказаним Висновком № 130/2019, складеного ПП «Одеський Науково-дослідний центр експертних досліджень ім. Скибінського С.С.» 24.09.2019 року (т.2, а.с.39-54). 

Таким чином, спірна квартира є єдиним житлом відповідача, а тому позбавлення його такого права на житло завдасть йому істотної шкоди, що є недопустимим. 

Всі вищевикладені обставини в своїй сукупності свідчать про те, що у суду першої інстанції не було жодних правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Що стосується відповідей Чорноморського відділення поліції Овідіопольського відділу поліції ГУНП в Одеській області №48/1-Адв-83 від 01.07.2019 року про те, що спірна квартира не є місцем постійного проживання сторін, відповідач дану квартиру здає в оренду, а сам мешкає за адресою: АДРЕСА_3 (т.1, а.с.230), то вони спростовуються вищевказаними Висновком № 130/2019, складеного ПП «Одеський Науково-дослідний центр експертних досліджень ім. Скибінського С.С.» 24.09.2019 року, згідно якого дане житлове приміщення є непридатним для проживання і є аварійним (т.2, а.с.39-54).

Також безпідставними є доводи позивача про те, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, відповідачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_8 (т.1, а.с.10, 199), оскільки ОСОБА_1 продав цю квартиру 14.02.2019 року, що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу (т.2, а.с.8-9).

Що стосується висновку суду про те, що відповідач позбавляє позивача права власності на 5\12 часток спірної квартири, то вони є безпідставними, оскільки доводи відповідача про те, що він жодним чином не чинить брату перешкод у користуванні своєю часткою власності у спірній квартирі, однак він в ній не проживає, так як проживає за межами України, не спростовані матеріалами справи, однак безпідставно не взяті судом першої інстанції до уваги, що призвели до ухвалення необгрунтованого і незаконного судового рішення.
Більше того, відповідно до нотаріально посвідченої заяви, складеної 19.08.2019 року, відповідач ОСОБА_6 направив своєму брату – позивачу ОСОБА_2 в м. Москву Російської Федерації варіант фактичного розподілу спірної квартири, що додатково свідчить про відсутність доказів здійснення перешкод відповідачем позивачу у користуванні спірною квартирою та неможливість її поділу в натурі (т.2, а.с.14). 

Крім того, як вбачається із Постанови Губернатора Мурманської області № 14-ПГ від 14.02.2017 року ОСОБА_2 входить до складу Проектного офісу по підготовці пропозицій по створенню і розвитку Кольської опорної зони Російської Федерації в Арктиці, що додатково свідчить про його періодичне перебування у спірній квартирі (т.1, а.с.137, 145).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень позовних вимог та доводів апеляційної скарги.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати і прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права спільної часткової власності, визнання права власності та компенсацію частки, відмовити.
Також колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 10196 грн., як того вимагає с. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 18 липня 2019 року скасувати і прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права спільної часткової власності, визнання права власності та компенсацію частки, відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_2 , сплачений судовий збір у сумі 10196 грн. (десять тисяч сто дев`яносто шість гривень).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання цього судового рішення.

Повне судове рішення складено: 16.10.2020 року. 

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда

               Л.А. Гірняк 

Т.В. Цюра