Номер провадження: 22-ц/813/5147/20
Номер справи місцевого суду: 520/14951/19 
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М. 
Доповідач Гірняк Л. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2020 року                                                                 м. Одеса
       Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду в складі:
Головуючого- Гірняк Л.А.
Суддів - Сегеди С.М., Комлевої О.С.,
За участю секретаря - Ющак А.Ю.
      розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса  апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , третя особа - Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради
- про виселення,-
ВСТАНОВИЛА:

ПРОЦЕДУРА:
Короткий зміст позовних вимог та судового рішення: 
27. 06.2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулась до суду з позовними вимогами, котрі уточнили та просили суд виселити  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 ,  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_6 з житлової кімнати 3-3 площею 15.4 кв.м.(літ`А») будинку АДРЕСА_1 .
Вимоги обґрунтовували тим, що в спільній частковій власності їм належить будинок АДРЕСА_1 .
В її частині будинку проживає сімя ОСОБА_7 з 4-х чоловік які займають приміщенн 3-3 житлова кімната площею 15,4 кв.м. літ «А»,3-1 кухея 9,9 кв.м., 3-2 житлдову кімнату площею 9,1 кв.м.( літ. «а»-1),3-4 веренду 6,6 кв.м.( літ. «а-4»).
Відповідачі порушують її право власності, здійснюють дії щодо пошкодженя її майна. ОСОБА_5 здійснив кражу з її будинку, за що був притягнутий до кримінальної відповідальності.
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_4 зазначив, що його дружина- ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від ОСОБА_9 прийняла спадщину у вигляді житлового будинку площею 62,9 кв.м. по АДРЕСА_1 .
Посилається на рішення апеляційного суду Одеської області від 05 квітня 2006 року яким відмовлено ОСОБА_2 в позові про його виселення. 
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 заявляє, що ОСОБА_8 у кімнаті 3-3, площею 15.4 кв.м. проживала з дня свого народження. У цій ж кімнаті з дня народження проживає і вона. Це помешкання є єдиним місцем проживання, тому їх виселення буде порушенням права на житло.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19.12.2019 року позовні вимоги  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , третя особа - Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про виселення задоволено.
Виселено          ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 з житлової кімнати 3-3 площею 15,4 кв.м. ( літ «А») у будинку АДРЕСА_1 .
В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду з прийняттям нового судового рішення, яким у задоволені позовних вимог-відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що районний суд не звернув увагу, що ОСОБА_2 прийняла спадщину у вигляді ж житловою площею 62,9 квю.м., а не 70, як вказано у технічному паспорті, а тому її право на спірне приміщення не підлягає захисту.
       Суд неповно і неправильно встановив обставини по справі, які мають значення для справи, внаслідок неправильного їх дослідження та неправильної оцінки. Не взяв до уваги обставини, котрі вже встановлені судовоми рішеннями, мають преюдиційне значення. Зокрема те, що з моменту прийняття будинку в експлуатацію-15.12.1959 року будинок зареєстрований на дідуся ОСОБА_8 , онучки власника будинку та мама відповідачки ОСОБА_1 - ОСОБА_10 , котри помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
01.10.2001 року розпорядженням Київської райдержадміністрації № 2057 прийнято в експлуатацію прибудова 4 площею 14,4 кв.м.; ж/кімната «3-2» площею 9.1.кв.м., кухня 3-1 пл.9,9 кв.м.. До цього часу інших житлових приміщень для проживання ОСОБА_8 та для проживання її доньки ОСОБА_1 не існувало, окрім житлової кімнати «3-3» пл..15,4 кв.м. Саме власники будинку ОСОБА_11 та його дружина ОСОБА_12 надали дозвіл на проживання у цій кімнаті своїй онуці- ОСОБА_8 та малолітній правнучці- ОСОБА_1 . Усі відповідачі постійно проживають у спірному помешканню з дня народження, там зареєстровані, іншого житла у них немає.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 просив суд скасувати рішення суду та прийняти постанову про відмову від позовних вимогах посилаючись на те, що відповідачі тривалий час проживають в спірному будинку, там зареєстровані та це помешкання є єдиним та постійним їх житлом.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в позовних вимогах про їх виселення посилаючись на судову практику Европейського Суду з прав людини, котра визначає, що втрата ждитла є найбільш крайньою формою втручання держави у право на житло. Районний суд порушив конституційні принципи та ухвалив незаконне рішення, котре не містить обґрунтування щодо втручання держави у їх право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та не відповідає принципу законності та справедливості.
Сторони в судове засідання не з        з`явились, про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином.
В заяві на адресу Одеського апеляційного суду надійшла заява позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про розгляд справи за їх відсутністю.
Відповідачі в своїй заяві просили відкласти розгляд справи посилаючись на ввендення карантинних обмежень.
Суд звертає увагу, що постановою Кабінету Міністрів України "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" від 04.05.2020 № 343 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та відповідно до підпункту 8 пункту 2 Постанови дозволена діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів та психологів.
На виконання Закону України від 30.03.2020 № 540-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" та відповідно до пункту 10 частини першої статті 152, частини п`ятої статті 153 Закону України "Про судоустрій і статус судів" Державна судова адміністрація України наказом від 08.04.2020 № 169 затвердила Порядок роботи з технічними засобами відеоконференцзв`язку під час судового засідання в адміністративному, цивільному та господарському процесах за участі сторін поза межами приміщення суду.
Оскільки клопотання відповідачів про відкладення розгляду справи, призначеного на 03.12.2020, не містить викладу обставин, які б свідчили про неможливість їх прийняти участь у судовому засіданні у зв`язку з запровадженням карантину особисто або із використанням власних технічних засобів поза приміщенням Одеського апеляційного суду, колегія суддів уважає, що відсутні підстави для відкладення розгляду справи за їх клопотанням .
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
       Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті.
Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
Із заяви вбачається, що причиною неявки до Одеського апеляційного суду є поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
       Колегія суддів не може визнати таку причину неявки в судове засідання поважною, відповідачі реалізували своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі та у відзивах на неї, тому зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України) колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін.
Зазначена позиція відповідає й позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19).
В силу частини 2 статті 372 ЦПК України судова колегія вважає можливим розглянути справу за відсутністю сторін.
Відповідно до частини 5 ст.ст.268 ЦПК України, яка набрала чинності 15.12.2017 року, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.
У зв`язку з цим та на підставі частини 2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
З цих підстав, датою складання цього судового рішення є 14.12.2020 року.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВА та ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ:
Судова колегія заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги приходить до наступного.
Задовольняючи позовні вимоги та виселяючи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 з будинку АДРЕСА_1 з жилової кімнати 3-3 площею 15,4 кв.м.( літ А) районний суд виходив з вимог ст.116 ч.3 ЖК України посилаючись на те, що у відповідачів відсутні правові підстави для проживання у цій житловій кімнаті. При цьому зазначив, що суд не вирішує питання про їх виселення з цього домоволодіння, оскільки предметом спору є одна належна позивачам житлова кімната, яку безпідставно займають відповідачі. 
З таким висновком районного суду погодитись не можна з огляду на наступне.
Встановлено, що ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право власності, виданого 14 лютого 2002 року Управлінням ЖКГ Одеського міськвиконкому, належало домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 реводлюціїяке в цілому складається з одного житлового будинку літ. А житловою площею 72 кв.м.,гаражу літ.В, сараю літ.Е.
03 кітня 2002 року посвідчений нотаріально договір дарування, згідно якого ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв в дар ѕ частини житлового будину, з надвірними спорудами за вказаною адресою.
       За даним договором у власність обдарованого перейшлв літ "А" 1-1,1-2,1-6- житлові, житловою площею 47,5 кв.м.;1-3 коридор; 1-4 кухня ,1-5 санвузел,веренди -111.1У,У; літ В- гараж, літ Е- сарай; ѕ частини огородження №1-3,3/4 частини мощення-1.
30.10.2003 року ОСОБА_3 отримав державний акт про право власності на землю 0,0530 га на підставі рішення Одеської міської ради від 17 грудня 2002 року № 837 - ХХ1У.
14 липня 2004 року ОСОБА_2 отримала державний акт про право власності на земельну жділянку площею 0,0831 га, що розташована за тією ж адресою на підставі рішення ОМР від 17 грудня 2002 року № 837-ХХ1У.
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 05 квітня 2006 року визнано недійсним заповіт ОСОБА_10 , посвідчений 10 квітня 1985 року нотаріусом Першої міської державної нотаріальної контори за № 5-550, в частині розпорядження 1/6 частиною володіння за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадкування за заповітом, посвідчене 01 червня 1988 року за - 3314 нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори, про право ОСОБА_13 спадщини у вигляді домоволодіння 5в відносно 1/6 його частини після смерті ОСОБА_14 . Визнано за ОСОБА_8 право власності на 1/6 частини спірного домоволодіння.
Також в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа №,711500/2012 за позовом ОСОБА_8 до департаменту міського господарства Одеської міської ради, КГЇ «ОМБТІ та РОН», Одеської міської ради, Київської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним розпорядження та свідоцтва про право власності на домоволодіння, визнання недійсним рішення Одеської міської ради та скасування державних актів на земельну ділянку, зобов`язання КП «ОМБТІ та РОН» скасувати реєстрацію та здійснити реєстрацію, визнання права власності, визнання недійсним договору дарування, визнання недійсної угоди про землекористування ачення землекористування та виділення в натурі частини житлового будинку, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_8 , Київська районна ністрація Одеської міської ради, виконавчий комітет Одеської міської ради, департамент кого господарства Одеської міської ради про визнання недійсним розпорядження та зобов`язання знести збудовані приміщення.
Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 18 грудня 2014 року позов ОСОБА_8 задоволено частково, позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено, Скасовано частково, у розмірі 1/6 частини, свідоцтво про право власності, видане ОСОБА_8 від 14 лютого 2002 року. Визнано за ОСОБА_8 право власності в порядку спадкування на приміщення, які складаються з: 3-1 - кухня 9,9 кв.м, 3-2 - житлова кімната 9,1 кв.м. («а-1»), 3-4 - веранда 6,6 кв.м («а-4») у розмірі 1/6 частини, що складає 4,27 кв.м, які і знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Скасовано в частині запис у Реєстрі права власності на земельну ділянку від 14 липня 2004 року, здійснений на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 17 березня 2004 року площею 0,0831 га та державний акт на право власності на земельну нку від 14 липня 2004 року площею 0,0831 га, яка розташована за. адресою: АДРЕСА_1 , який виданий на ім`я ОСОБА_2 на підставі рішення Одеської міської ради від 17 грудня 2002 року, в розмірі 112,71 кв.м, в межах: від границі огорожувального забору, розташованого з боку тупикового проїзду (від точки 2) по прямій і на відстані 6.13 м по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем (до сточки 5); з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 4,29 м по меж        огорожувального забору з суміжним землекористувачем (до точки 6); з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 10,36 м по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачсм до перетинання з кордоном огороджувального забору з суміжним іекористувачем (до точки 7); з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 5,40 з межі огороджувального забору із суміжним землекористувачем (до точки 8); з наступним зротом вправо по прямій лінії на відстані 3,80 м (до точки 9 ); далі в тому ж напрямку по* мій лінії на відстані 6,46 м по внутрішній стіні житлового будинку літ. «А», розташованої між приміщеннями 1-6 житлова і 3-2 житлова, 3-1 кухня (до точки 10); далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 10,37 м внутрішній стіні житлового будинку літ «А», розташованої приміщеннями 3-3 житлова та 3-1 кухня до перетину із зовнішньою стіною житлового инку літ. «А» і далі в тому ж напрямку по прямій лінії (до точки 11); з наступним поворотом аво по прямій лінії на відстані 4,9 м до перетину з кордоном огороджувального забору, та розташованого з боку тупикового проїзду до початкової точки відліку (до точки 2), відповідно шеновку судової будівельно-технічної експертизи від 17 березня 2014 року №013/2014.
       Визнано недійсним в частині рішення Одеської міської ради від 17 березня 2002 року про ання дозволу на передачу в приватну власність шляхом безоплатної приватизації земельної        ділянки, зазначеної у державному акті на право власності на землю на ім`я ОСОБА_2 , в межах: від границі огороджувального забору, розташованого з боку тупикового проїзду (від точки 2) по прямій лінії на відстані 6,13 м по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем (до точки 5); з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 4,29м по межі огороджувального забору із суміжним землекористувачем (до точки 6); з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 10,36 м по межі огороджувального забору суміжним землекористувачем до перетину з кордоном огороджувального забору із суміжним землекористувачсм (до точки 7); з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 5,40 по межі огороджувального забору із суміжним землекористувачем (до точки 8); з наступним зворотом вправо по прямій лінії на відстані 3.80 м (до точки 9 ); далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 6,46 м по внутрішній стіні житлового будинку літ. «А», розташованої між приміщеннями 1-6 житлова і 3-2 житлова. 3-1 кухня (до точки 10); далі в тому ж напрямку з прямій лінії на відстані 10,37 м внутрішній стіні житлового будинку літ. «А», розташованої їж приміщеннями 3-3 житлова та 3-1 кухня до перетину із зовнішньою стіною житлового /динку літ. «А» і далі в тому ж напрямку по прямій лінії (до точки >1); з наступним поворотом іраво по прямій лінії на відстані 4,9 м до перетину з кордоном огороджувального забору, ззташованого з боку тупикового проїзду до початкової точки відліку (до точки 2), відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 17 березня 2014 року.        і
Встановлено порядок користування для ОСОБА_8 частиною домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: 3-1 кухня площею 9 кв.м; 3-2 житлова кімната площею 9,1 кв.м («а-1»); 3-4 веранда площею 6,6 кв.м («а-4»).
Встановлено порядок користування для ОСОБА_8 частиною земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: від границі огороджувального бору, розташованого з боку тупикового проїзду (від точки 2) по прямій лінії на відстані 6,13 м ) межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем (до точки 5); з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 4,29 м по межі огороджувального забору з міжним землекористувачем (до точки 6); з наступним поворотом вправо по прямій лінії на дстані 10,36 м по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем до перетину з кордоном огороджувального забору з суміжним землекористувачем (до точки 7); з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 5,40 м по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем (до точки 8); з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 3,80 м (до точки 9 ); далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 6,46 м по внутрішній стіні житлового будинку літ. «А», розташованої між приміщеннями 1-6 житлова і 3- житлова, 3-1 кухня (до точки 10); далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 10,37 м внутрішній стіні житлового будинку літ «А» , розташованої між приміщеннями 3-3 житлова та 3-1 кухня до перетину із зовнішньою стіною житлового будинку літ. «А» і далі в тому ж напрямку по прямій лінії (до точки 11); з наступним поворотом вправо по прямій лінії на дстані 4,9 м до перетину і кордоном огороджувального забору, розташованого з боку тупікового проїзду до початкової точки відліку (до точки 2), відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 17 березня 2,014 року.
Визнано недійсною угоду про порядок користування земельною ділянкою від 04 ютопада 2002 року, укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , стосовно земельної лянки за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на кориристь ОСОБА_8 суму компенсації вартості надлишкової площі земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 134 228 грн. У решті позовних вимог ОСОБА_8 відмовлено.
У зустрічному позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про знесення самовільно побудованих приміщень відмовлено.
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 17 грудня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_8 задоволено частково.
Рішення Київського районного суду міста Одеси від 18 грудня 2014 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_15 до департаменту Одеського господарства Одеської міської ради, КП «ОМБТІ та РОН», Одеської міської ради, Київської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про (знання недійсним розпорядження та свідоцтва про право власності на домоволодіння, визнання недійсним рішення Одеської міської ради та скасування державних актів на земельну ділянку, зобов`язання КП «ОМБТІ та РОН» скасувати реєстрацію та здійснити реєстрацію, визнання права власності, визнання недійсним договору дарування, визнання недійсної угоди про землекористування, визначення землекористування та виділення в натурі частини житлового будинку, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи, ОСОБА_8 , Київська районна адміністрація Одеської міської ради, виконавчий комітет Одеської міської ради, департамент міського господарства Одеської міської ради про визнання здійсним розпорядження та зобов`язання знести збудовані приміщення в частинах відмови у виділенні ОСОБА_8 ідеальної частки з домоволодіння, стягнення суми компенсації вартості надлишкової площі земельної ділянки скасовано.
Ухвалено в цих частинах нове рішення. Виділено в натурі ОСОБА_16 частку майна відповідно до її ідеальної частини в розмірі 1/6 частини від кімнат: 3-1 - кухня площею 9,9 кв.м; 3-2 - житлеза кімната площею 9,1 їм; 3-4 - веранда площею 6,6 кв.м, що складає 4,27 кв.м домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_8 розмір грошової компенсації, яка належить ОСОБА_8 за різницю у площі земельної ділянки в сумі 221 643 грн.
В іншій істині рішення Київського районного суду міста Одеси від 18 грудня 2014 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року рішення Київського районного суду міста Одеси у змінній частині та рішення Апеляційного суду Одеської області від 17 грудня 2015 року залишено без змін.        
Судом також встановлено, що ОСОБА_8 перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 , в період якого народились діти: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
ІНФОРМАЦІЯ_5 у ОСОБА_1 народилась донька ОСОБА_6 , про що свідчить Свідоцтво про народження видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 29 липня 2019 року визнано ОСОБА_17 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 ; правонаступниками у цивільній справі № 1512/11500/2012 за позовом ОСОБА_8 до департаменту міського сподарства Одеської міської ради, КП «ОМБТІ та РОН», Одеської міської ради, Київської йонної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання дійсним розпорядженні та свідоцтва про право власності на домоволодіння, визнання дійсним рішення Одеської міської ради та скасування державних актів на земельну ділянку, бов`язання КП «ОМБТІ та РОН» скасувати реєстрацію та здійснити реєстрацію, визнання ава власності, визнання недійсним договору дарування, визнання недійсної угоди про землекористування визначення землекористування та виділення в натурі частини житлового динку, за зустрічним позовом ОСОБА_18 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_8 , Київська районна адміністрація Одеської міської ради, виконавчий комітет Одеської міської ди, департамент міського господарства Одеської міської ради про визнання недійсним розпорядження та зобов`язання знести збудовані приміщення.        
Як вбачається з виписки з домової книги про склад сім`ї № 1253, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та її малолітня донька ОСОБА_6 зареєстровані та проживають за адресою АДРЕСА_1 .
Встановлено, що між сторонами склався порядок користування спірними априміщеннями та відповідачі постійно, тривалий час проживають в житловій кімнаті 3-3 житловою площею 15,4 кв.м. літ А будинку АДРЕСА_2 , іншого житла у них немає.
Нормативно-правове обґрунтування
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Заперечуючи проти позову відповідачі посилалаються на те, що в спірну кімнату посилились на законних підставах, там проживають тривалий час, іншого житла у них немає їх виселення покладе на них надмірний тягар, чим порушить баланс інтересів сторін, оскільки фактично вони стануть безхатченками.
       Таким чином, судова колегія апеляційного суду приходить до висновку, що оскільки відповідачі тривалий час та постійно проживають у житловій кімнаті 3-3 площею 15.4 кв.м.(літ`А») будинку АДРЕСА_1 , а тому незалежно від того, що їх виселення стосується не всього будинку , а лише з спірної кімнгати , є достатньою підставою для того, щоб вважати спірну квартиру житлом відповідачів в розумінні статті 8 Конвенції.
       Позивачі знали, ще до укладання договору дарування, що у ньому проживають відповідачі, а тому за певної обачності передбачали характер та вагу щодо обмеження в праві користування спірною житловою площею.
       Районному суду належало дати оцінку співмірності втручання у право відповідачів на житло, з урахуванням конкретних обставин справи, а саме, що ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 тривалий час та постійно проживають в житловій кімнаті 3-3 площею 15.4 кв.м.(літ`А») будинку АДРЕСА_1 , між сторонами склався порядок користування житловим пиміщенням, ця кімната є єдиним їх місцем проживання, іншого житла у них немає та у разі задоволення вимог щодо їх виселення, вони стануть безхатьками ,що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи.
Позивач ОСОБА_3 принявши в дар ѕ частини будинку, тобто безоплатно набувши у власність майно, знав про проживання в ньому відповідачів - члена сім`ї колишнього власника цього житла, які постійно там проживають та не мають іншого житла.
Отже, з огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції не може вважатися законним та обґрунтованим, таким, що відповідає вимогам ЦПК України, принципам верховенства права та справедливості, а тому в силу ст.376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову в задоволені позовних вимог.
Щодо розподілу судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст. 367,368,374, 376,381,382,384,389,390 ЦПК України, судова колегія,- 

ПОСТАНОВИЛА:
         Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2019 року скасувати та прийняти постанову.
Позовну заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , третя особа - Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про виселення, залишити без задоволення.
Стягнути з  ОСОБА_2 (ін.номер: НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 ( ін.номер: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 1152,15 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст складено 14.12.2020 року.

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

Судді С.М.Сегеда
- 

О.С.Комлева