Єдиний унікальний номер 236/1056/19 
Номер провадження 22-ц/804/2705/20        

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
16 листопада 2020  року                                                                                                            м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:
судді - доповідача Космачевської Т.В., 
суддів: Канурної О.Д., Папоян В.В.,
розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Донецького апеляційного суду в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 квітня 2019 року, ухваленого судом у складі головуючого судді Ткачова О.М. в місті Лимані Донецької області, в справі номер 236/1056/19 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И В:
В березні 2019 року до Краснолиманського міського суду Донецької області звернулось АТ КБ «Приватбанк» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 19 травня 2007 року між ним та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідачка отримав кредит у розмірі 5000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачкою зобов`язань, покладених на неї кредитним договором, станом на 31 січня 2019 року утворилась заборгованість у загальній сумі 127986,69  грн, з яких: заборгованість за кредитом – 4866,05 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 19 травня 2007 року до 30 квітня 2018 року – 123120,64 грн, яку позивач просив стягнути з ОСОБА_1 .
Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 квітня 2019 року позов Акціонерного товариства «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Приватбанк»  заборгованість за кредитним договором в розмірі 127986,69 грн, що складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 4866,05 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом з 19.05.2007 року по 30.04.2018 року – 123120,64 грн.
Із вказаним рішенням не погодилась відповідачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 квітня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Доводами апеляційної скарги наведено, що своїм рішенням, суд першої інстанції суттєво порушує права відповідачки.
Відповідачка ОСОБА_1 не отримувала жодного судового документа по справі, оскільки судом не перевірено адресу реєстрації відповідачки.
Суд не застосував принцип розумності та справедливості до спірних правовідносин, рішення не містить розрахунків та обґрунтування правомірності стягнутих сум.
Суд не звернув уваги на те, що позивач пропустив строк позовної давності при зверненні до суду з цим позовом, що передбачено ст. 257 УК України.
Суд не дослідив повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, не оцінив зібрані по справі докази, належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо. А також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, позбавив відповідачку права на захист та обізнаність про судову справу, тому неправомірно дійшов висновку про задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» в повному обсязі.
В відзиві на апеляційну скаргу позивач АТ КБ «Приватбанк» вважає доводи, викладені в апеляційній сказі безпідставними, та просить суд відмовити в її задоволенні.
Заява-анкета, що підписана відповідачкою, містить всі необхідні суттєві умови кредитування та базову відсоткову ставку – 3% в місяць, що складає 36% річних.
Також в період з 2007 року по 2014 рік відповідачка користувалась кредитними коштами Банку в межах укладеного договору, не висуваючи жодних заперечень або питань щодо розміру заборгованості.
Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю – доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 19 травня 2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом подачі анкети-заяви, відповідно до якої відповідачка отримала кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 3% в місяць – 36,00% на рік (а.с. 13).
Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанк ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/  (а.с. 14-19).
З розрахунку заборгованості за договором від 19 травня 2007 року вбачається, що станом на 31 січня 2019 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором перед АТ КБ «Приватбанк» становить 127986,69 грн, з яких: заборгованість за кредитом – 4866,05 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 19 травня 2007 року до 30 квітня 2018 року – 123120,64 грн (а.с. 9-12).
Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з обґрунтованості заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом та відсотками за користування кредитом в загальному розмірі 127986,69 грн. 
Проте, з таким рішенням суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки воно ухвалене з порушенням норм процесуального права. 
Згідно  з  п. 4  ч. 1  статті 376  ЦПК України  підставами  для  скасування  судового  рішення 
повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Пунктом 3 частини 3 цієї статті передбачено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою. 
Апеляційним судом встановлено, що судове рішення Краснолиманського міського  суду Донецької області від 12 квітня 2019 року за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором ухвалено за відсутністю відповідачки ОСОБА_1 .  
Відповідачка ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на те, що вона належним чином не повідомлена про дату, час і місце розгляду справи. 
Перевіряючи цей довід апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає наступне.
Матеріали цивільної справи не мстять відомостей, що відповідачка ОСОБА_1 належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи.
Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що згідно з відомостями виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області від 26 березня 2019 року адреса реєстрації ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 . За вказаною адресою  суд   будь-які документи по справі не направляв. 
Відтак, апеляційний суд вважає, що довід апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення відповідачки про дату, час і місто розгляду справи є обґрунтованим. 
Тому судове рішення підлягає скасуванню.  
Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо законності стягнення заборгованості за кредитним договором, апеляційний суд виходить з наступного.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). 
Судом встановлено, що в заяві-анкеті встановлена процента ставка по кредиту – 3% на місяць, що загалом на рік становить 36% (а.с. 13).  
З розрахунку заборгованості за договором від 19 травня 2007 року вбачається, що 01.04.2015. процентна ставка за договором підвищена до 43,2% (а.с. 11 зв. стор.).
В позовній заяві позивач вимагає стягнути з відповідачки суму процентів за користування кредитом, виходячи, у тому числі, з процентної ставки – 43,2%, посилаючись на Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк».  
Апеляційний суд зазначає, що Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений.
Роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
Наведений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах розмірі з подальшим їх підвищенням, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «Приватбанк» було дотримано вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, зокрема, щодо порядку нарахування процентів за кредитним договором в певному підвищеному розмірі.
За таких обставин, апеляційний вважає, що розмір заборгованості за процентами за період з 19.05.2007 року по 30.04.2018 року (період, за який позивач просив стягнути заборгованість за користування кредитом) має бути не більше 36% річних, виходячи з узгодженої сторонами процентної ставки.
01.04.2015 року позивач підвищив відсоткову ставку до 43,2 процентів річних.
Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованість за процентами за користування кредитом на 31.03.2015 року становить 8,23 грн.
Кількість днів прострочення сплати заборгованості за кредитним договором за період з 01.04.2015 року по 30.04.2018 року становить 1125 днів.
Отже, розмір заборгованості за процентами за вказаний період становить 5474,31 грн (4866,05 (тіло кредиту) х 36%) : 360) х 1125 днів.
Тобто, за період з 19 травня 2007 року по 30 квітня 2018 року загальна заборгованість за процентами за користування кредитом становить 5482,54грн (8,23 грн + 5474,31 грн), де 8,23 грн - сума процентів, нарахованих банком за період з 19 травня 2007 року по 31.03.2015 року (до неправомірного підвищення процентної ставки).
З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що стягненню з відповідачки ОСОБА_1 на користь позивача підлягає сума в розмірі 10348,59 грн, з яких: заборгованість за кредитом 4866,05 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 5482,54 грн.   
Стосовно доводів апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності звернення до суду з цим позовом, апеляційний суд зазначає наступне.
Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.
Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним  матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Судом встановлено, що АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду першої інстанції з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 в березні 2019 року.
З довідки АТ КБ «Приватбанк» вбачається, що між АТ КБ «Приватбанк»  та ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір б/н, за яким з травня 2007 року по грудень 2013 року надано певні кредитні картки, зокрема, 18 грудня 2013 року надана кредитна картка № НОМЕР_1 терміном дії до 10.2017 (а.с. 110).
Відповідачка не спростувала цей доказ.
Тому апеляційний суд, враховуючи відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України правову позицію, яка висловлена Верховним судом України в постанові від 19 березня 2014 року (справа №6-14цс14), про те, що картка діє в межах визначеного нею строку та перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки, приходить до висновку, що, оскільки позов поданий АТ КБ «Приватбанк» в межах трирічного строку встановленого ст. 257 ЦК України, підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності згідно з заявою відповідача не вбачається.
В цій частині доводи апеляційної скарги є необґрунтованими. 
За таких обставин, з огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції на підставі ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.
Крім того, згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» підлягають задоволенню частково, тому розмір сплаченого ним судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам, а саме у розмірі 155,33 грн (розмір заявлених вимог – 127986,69 грн (100%), розмір вимог, що підлягають задоволенню – 10348,59 грн (8,085%), сплачено судовий збір в розмірі 1921,00 грн (1921,00 х 8,085%).
Також, відповідно до пп. в) п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.
ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги сплатила судовий збір у сумі 2800,00 грн, апеляційна скарга задоволена частково на 91,915% (100%-8,085%), тому з позивача АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2573,62 грн (2800,00 грн х 91,915%).
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 квітня 2019 року – скасувати.
Позов Акціонерного товариства «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», ЄДРПОУ 14360570, заборгованість за кредитним договором в розмірі 10348,59 грн (десять тисяч триста сорок вісім 59 коп.), з яких: заборгованість за кредитом 4866,05 грн (чотири тисячі вісімсот шістдесят шість 05 коп.), заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 5482,54 грн (п`ять тисяч чотириста вісімдесят дві грн 54 коп.). 
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», ЄДРПОУ 14360570, судовий збір за подання позову в розмірі 155,33 грн. 
Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», ЄДРПОУ 14360570 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2573,62 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що ухвалена у малозначній справі, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. 

Судді:

Повний текст судового рішення складений 16 листопада 2020 року.

Суддя: