ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2020 р.	Справа № 520/6401/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Присяжнюк О.В. ,  Спаскіна О.А. ,
за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.
представника позивача: Степанишеної А.В.
               представника відповідача: Гундар Г.М.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.07.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Мороко А.С., м. Харків, повний текст складено 03.08.20 року по справі № 520/6401/2020
          за позовом           ОСОБА_1  
          до          Головного управління ДПС у Харківській області              
          про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі за текстом також – позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Харківській області (далі за текстом також – відповідач), в якому, з урахуванням уточнень, просила:
- поновити ОСОБА_1 строк на звернення до суду із позовом у справі про скасування Наказу № 86-0 від 06.06.2017, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і компенсацію моральної шкоди;
- визнати протиправним та скасувати Наказ № 86-0 від 06.06.2017 в частині звільнення ОСОБА_1 у зв`язку зі скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України та п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу";
- поновити ОСОБА_1 на посаді;
- стягнути на користь ОСОБА_1 з Головного управління ДПС у Харківській області середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 190798,60 грн;
- стягнути на користь ОСОБА_1 з Головного управління ДПС у Харківській області компенсацію моральної шкоди за час вимушеного прогулу в сумі 10000,00 грн.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29 липня 2020 року позов задоволено частково.
Визнано  протиправним та скасовано Наказ Харківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області № 86-0 від 06.06.2017 в частині звільнення ОСОБА_1 у зв`язку зі скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України та п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу". 
Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу обслуговування платників сектору фінансування, бухгалтерського обліку та звітності Харківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області з 06 червня 2017 року. 
Стягнуто з Головного управління ДПС у Харківській області на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку в межах одного року за час вимушеного прогулу в розмірі 73985,12 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу обслуговування платників сектору фінансування, бухгалтерського обліку та звітності Харківської ОДПІ  Головного управління ДФС у Харківській області, а також  в частині стягнення  середнього заробітку в межах одного місяця.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, Головне управління ДПС у Харківській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги Головне управління ДПС у Харківській області посилається на те, що судове рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, оскільки судом першої інстанції не було взято до уваги ч. 1 ст. 42 КЗпП України, згідно з положеннями якої, у першу чергу, перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці, та не враховано, що під час звільнення позивача відповідачем як роботодавцем було прийнято до уваги притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани, а також наявність кримінального провадження № 42017220000000121 від 10.02.2017 щодо вимагання ОСОБА_1 неправомірної вигоди. Просить врахувати, що у зв`язку з тим, що рішенням суду першої інстанції скасовано Наказ Харківської ОДПІ 06.06.2017 № 86-о лише в частині звільнення ОСОБА_1 із займаної посади, залишився чинним п. 7 наказу щодо виплати вихідної допомоги, а отже, середній заробіток у сумі 73 985,12 грн, визначений судом, повинен бути зменшений на суму, яка була виплачена ОСОБА_1 при звільненні - 5 680,00 грн (73 985,12 грн - 5 680,00 грн = 68 305,12 грн). Водночас, ГУ ДПС області вважає, що достатніх підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними не було, оскільки обставини, на які послалася ОСОБА_1 як на такі, що стали на заваді для своєчасного звернення до суду із позовом у цій справі, не можна вважати достатньо поважними та обґрунтованими. Звільнення позивача з посади мало місце у червні 2017 року, тоді як її батько переніс ішемічний інсульт ще у 2006 році. З її слів, вона забезпечувала постійний догляд за ним. Однак, як свідчать відомості з трудової книжки ОСОБА_1 , остання з 2006 року по дату спірного звільнення мала майже безперервну трудову діяльність. Тобто, до звільнення з роботи ця обставина не була для неї перешкодою для нагляду та догляду за хворим батьком. На підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за батьком позивач надала також акти огляду лікаря щодо стану його здоров`я, які датовані серпнем 2018 року та лютим 2019 року. Ці документи, на її переконання, підтверджують погіршення його самопочуття. Будь-яких додаткових документів на підтвердження незадовільного стану здоров`я батька у період з 2006 року по серпень 2018 року позивач не надає. Отже, надані акти медичного огляду вказують на те, що стан здоров`я її батька погіршився вже у середині 2018 року, тобто, після спливу одного року з дати її звільнення. Будь-яких належних та допустимих доказів, які б вказували на те що після звільнення з роботи остання не мала змоги своєчасно звернутися до суду за захистом своїх прав внаслідок критичного стану здоров`я батька та необхідністю здійснення догляду за ним, а також неможливості нагляду за хворим іншою особою, ОСОБА_1 не надала. Також, звертає увагу на те, що суд першої інстанції помилково не залучив до участі у справі в якості другого відповідача ГУ ДФС області, яке виступає правонаступником припиненої Харківської ОДПІ, та не здійснив заміну неналежного відповідача на належного. Зазначена обставина зумовлює неможливість виконання судового рішення. Оскаржуваним судовим рішенням позивача поновлено на посаді в територіальному органі Державної фіскальної служби України (далі - ДФС України), який підпорядковувався ГУ ДФС області. ГУ ДФС області як на час розгляду та вирішення даної справи, так і на сьогодні, наділено цивільною та адміністративною процесуальною правоздатністю, а отже, має здатність реалізовувати права та виконувати обов`язки. Відтак, оскільки до теперішнього часу ГУ ДФС області, яке перебуває в процесі реорганізації, не припинило свою діяльність як юридична особа, то саме цей суб`єкт владних повноважень повинен відповідати за даним позовом. Позивача поновлено на посаді не в органі державної податкової служби, а в територіальному органі ДФС України, який підпорядковувався ГУ ДФС області, а тому ГУ ДПС області не мас правових підстав (повноважень) для видання наказу про виконання судового рішення у цій справі, так само і обов`язок з виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинен бути покладений на ГУ ДФС області.
Від позивачки надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій вона зазначає,  що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з дослідженням усіх доказів та встановленням усіх обставин у справі. Звертає увагу, що твердження відповідача, наведені у апеляційній скарзі, є хибними та спростовуються доказами, які містяться в матеріалах справи. З посиланням на правову позицію Верховного суду, викладену у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 807/3072/14 (адміністративне провадження № К/9901/5037/18) просить урахувати, що власник або уповноважений ним орган не має права відмовитися від виконання обов`язків, визначених ст. 49-2 КЗпП України, тобто, не може діяти на власний розсуд. Зазначає, що посилання відповідача на досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42017220000000121 від 10.02.2017 за ч. 3 ст. 368 КК України відносно позивача не заслуговують на увагу та не мають жодного відношення до предмету спору, оскільки предметом цієї справи є оскарження Наказу Харківської об`єднаної ДПІ ГУ ДФС у Харківській області від 06.06.2017 за № 86-о в частині звільнення ОСОБА_1 у зв`язку із скороченням штату за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю та п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України від 10 грудня 2015 року «Про державну службу», а не з будь-яких інших підстав. Крім того, як було встановлено судом першої інстанції відповідно до вироку Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2019 року у справі № 645/1774/17, ОСОБА_1 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, у зв`язку з чим її було виправдано за відсутністю в діянні складу злочину. Щодо розрахунку середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу зазначає, що довідка ГУ ДПС в Харківській області від 13.08.2020 за № 178/К/20-40-13-02-09 про виплату вихідної допомоги в день звільнення ОСОБА_1 у розмірі 5 680,00 гривень не надавалась відповідачем під час розгляду справи, а отже, судом першої інстанції не досліджувалася. Вказує, що судом першої інстанції правомірно поновлено строк звернення до суду із позовом у цій справі, оскільки надання оцінки поважності причин такого пропуску віднесено до компетенції суду, який розглядає спір. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Від представника відповідача на адресу суду апеляційної інстанції надійшло клопотання про заміну первісного відповідача - Головного управління ДПС у Харківській області на належного відповідача - Головне управління ДФС у Харківській області. 
В обґрунтування поданого клопотання відповідач зазначає, що як на дату винесення судового рішення, так і на час апеляційного розгляду, запису про припинення ГУ ДФС області до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не внесено. Правонаступником Харківської ОДПІ виступає ГУ ДФС області, оскільки до теперішнього часу перебуває в процесі реорганізації та не припинило свою діяльність як юридична особа. Відтак, саме ГУ ДФС області повинне відповідати за позовом у цій справі.
На підтвердження зазначених вище обставин Головним управлінням ДПС у Харківській області надано  витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 17.11.2020 щодо Головного управління ДФС у Харківській області.
У запереченнях на клопотання про заміну відповідача позивач вказав, що у відзиві на уточнену позовну заяву відповідач стверджував, що «всі права та обов`язки ГУ ДФС у Харківській області перейшли до його правонаступника – ГУ ДПС у Харківській області, у зв`язку з чим відсутня необхідність залучення у якості другого відповідача ГУ ДФС у Харківській області». Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 02.07.2020 у справі № 520/6401/2020 у задоволенні заяви позивача про залучення співвідповідача - відмовлено. Отже, в ході розгляду справи в суді першої інстанції, відповідач визнав та підтвердив, що саме ГУ ДПС у Харківській області є належним відповідачем за заявленими позивачем вимогами, з чим погодився суд першої інстанції. Водночас, подане відповідачем клопотання про заміну відповідача від 09.11.2020 не містить посилань на нові підстави або обставини, які виникли після 02.07.2020 та обумовлюють необхідність повторного розгляду питання про залучення у справу ГУ ДФС у Харківській області як відповідача. Вважає клопотання відповідача безпідставним та таким, що спрямоване на затягування розгляду справи, а тому просить залишити його без розгляду, дії Головного управління ДПС у Харківській області щодо подання клопотання про заміну відповідача – зловживанням процесуальними правами з постановленням окремої ухвали щодо усунення неналежної процесуальної поведінки Головного управління ДПС у Харківській області.
У листі, поданому до суду відповідачем, Головне управління ДПС у Харківській області, з посиланням на Постанову Кабінету Міністрів України від 28 березня 2018 року за № 296, зазначило про перелік територіальних органів ДФС, які у процесі реорганізації приєднуються до  Головного управління ДФС у Харківській області.
У судовому засіданні представник відповідача вимоги апеляційної скарги підтримав, клопотання про заміну відповідача просив задовольнити, представник позивача наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, у задоволенні клопотання відповідача просив відмовити.
Протокольною ухвалою колегії суддів відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про заміну первісного відповідача - Головного управління ДПС у Харківській області на належного відповідача - Головне управління ДФС у Харківській області.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представників позивача та відповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 17.01.2017 згідно з Наказом Харківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області № 7-о від 17.01.2017 ОСОБА_1 призначено на конкурсній основі в порядку переведення з Центральної об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області на посаду начальника відділу обслуговування платників Харківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області. 
03.04.2017 позивача письмово попереджено про наступне звільнення із займаної посади 05.06.2017 згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України та п. 3 ч. 1 ст. 43 Закону України "Про державну службу" у зв`язку із зміною організаційної структури та скороченням штатної чисельності працівників  Харківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області.
06.06.2017 на підставі Наказу Харківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області № 86-0 від 06.06.2017 ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу обслуговування платників у зв`язку зі скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України та п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" 
Не погоджуючись із вказаним наказом, ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом. 
Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання  протиправним та скасування Наказу № 86-0 від 06.06.2017 щодо звільнення ОСОБА_1 та поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу обслуговування платників сектору фінансування, бухгалтерського обліку та звітності Харківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області з 06 червня 2017 року, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача є таким, що порушило її право на працю в частині гарантій на зайняття певних посад у порядку, визначеному чинним законодавством України. 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та доводам учасників справи, суд виходить з такого.
Згідно зі статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці.
Частиною 3 ст.49-2 КЗпП України визначено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Отже, виходячи з нормативного тлумачення ст. 49-2 КзпП України власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.
При розгляді трудових спорів, пов`язаних із звільненням за п. 1 ч. 1 ст.40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності штату працівників, чи додержані власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють звільнення працівника, які є докази зміни в організації виробництва і праці, того, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне звільнення.
Як убачається з матеріалів справи, 23.03.2017 заступником начальника Головного управління ДФС у Харківській області затверджено перелік змін № 2 до штатного розпису на 2017 рік Харківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області, відповідно до яких кількість штатних одиниць скорочено з 157 до 85 штатних одиниць. Також, у вказаних змінах зазначено, що виводиться зі штатного розпису посада начальника відділу обслуговування платників Харківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області; вводиться до штатного розпису посада заступника начальника управління - начальника відділу реєстрації та обліку платників, електронних сервісів  та звітності управління обслуговування платників Харківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області. 
Як вже зазначалось, 03.04.2017 позивача письмово попереджено про наступне звільнення із займаної посади. 
Поряд з цим, ОСОБА_1 не  запропоновано  жодної  наявної  вакантної  посади, яку вона може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що звільнення позивача є таким, що порушило її право на працю в частині гарантій на зайняття певних посад у порядку визначеному чинним законодавством України, а отже, позовні вимоги  про визнання протиправним та скасування Наказу № 86-0 від 06.06.2017 в частині звільнення ОСОБА_1 у зв`язку зі скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України та п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" підлягають задоволенню. 
Також, з метою захисту прав позивача, суд першої інстанції поновив ОСОБА_1 на посаді начальника відділу обслуговування платників сектору фінансування, бухгалтерського обліку та звітності Харківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області  з 06 червня 2017 року. 
Водночас, ураховуючи те, що строк звернення до суду поновлено, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з  відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного року у сумі 73985,12 грн (254 робочих днів * 291,28 грн).
Приймаючи ухвалу про поновлення позивачу строку звернення до суду з позовом, суд першої інстанції керувався метою запобігання обмеження прав позивача на доступ до правосуддя.
Щодо поновлення судом першої інстанції позивачу строку звернення до суду з позовом, колегія суддів зазначає таке.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Тобто, особі гарантується право на звернення до суду.
Водночас, як зазначив Європейський Суд з прав людини в ухвалі щодо прийнятності від 30.08.2006 у справі «Каменівська проти України» (за заявою № 1894104, п. b ст.13), «право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду не є абсолютним; воно може бути обмеженим. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані».
Отже, за практикою Європейського Суду з прав людини право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.
Відповідно до частини першої та третьої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також – КАС України) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
За приписами частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Згідно з частиною шостою статті 161 КАС України, у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.
Колегія суддів зазначає, що встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Також, виходячи з аналізу статті 123 КАС України, слід урахувати, що пропуск цього строку не є безумовною підставою для залишення адміністративного позову без розгляду, оскільки за наявності поважних причин його пропуску такий строк може бути поновлено судом за заявою особи, яка його подала.
Суд може встановити наявність підстав для поновлення строку звернення до суду виключно з ініціативи та в межах наведених доводів особи, яка подала позовну заяву.  
Поважність причин пропуску строку звернення до суду суд оцінює у кожному конкретному випадку з метою визначення правових наслідків.
На переконання суду апеляційної інстанції, поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані лише підтверджені належними доказами обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду, та пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.
Із матеріалів справи вбачається, що позивач 20.05.2020 звернулася до суду з адміністративним позовом про скасування Наказу № 86-0 від 06.06.2017, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і компенсацію моральної шкоди, з урахуванням уточнень якого, просила поновити строк на звернення з позовом до суду. В обґрунтування клопотання, вказуючи на поважність пропуску строку звернення до суду, зазначила, що такий строк пропущено нею у зв`язку із необхідністю догляду за хворим батьком, ОСОБА_2 , який у 2006 році пережив ішемічний інсульт та проживав спільно із нею, що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання. Тільки після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , проведення поховання та інших ритуальних заходів, у позивача з`явився час для підготовки та подачі відповідного позову. Крім того, вказує на необхідність отримання нею низки документів від ГУ ДПС у Харківській області (копії наказу про призначення ОСОБА_1 на посаду та копію штатного розпису, відомості про нарахування заробітної плати), які надійшли на її поштову адресу 08.05.2020. Звертає увагу, що на час підготовки та подачі позову вплинули також обмеження, пов`язані із режимом карантину, введеним в Україні на підставі Постанови Кабінету України від 11 березня 2020 за № 211.
Інших причин пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду останнім не наведено і з матеріалів справи не вбачається.
Колегія суддів зазначає, що звільнення позивача з посади мало місце у червні 2017 року, тоді як її батько переніс ішемічний інсульт ще у 2006 році. 
За даними виписного епікризу після проведеного лікування у період з 26.05.2006 до 23.06.2006 ОСОБА_2 , з огляду на покращення стану (ходить самостійно, відновилась мова), переведено на амбулаторне лікування /т. 1 а.с. 75, 76/.
У подальшому, ОСОБА_2 лікувався у стаціонарі з 14.02.2007 по 24.02.2007 і за даними епікризу потребував медікаментозного та санітарно-курортного лікування /т. 1 а.с. 77, 78/.
Інші медичні документи щодо лікування батька позивачки (акти огляду), які містяться в матеріалах справи, датовані 21.08.2018 та 19.02.1019 /т. 1 а.с. 79, 80/.
Будь-яких інших документів на підтвердження необхідності постійного догляду за батьком у період з 2006 року по серпень 2018 року позивач не надає.
За даними відомостей з трудової книжки ОСОБА_1 , остання з 2006 року по дату спірного звільнення мала майже безперервну трудову діяльність, у тому числі призначалась на посади за результатами конкурсних процедур, а 24 квітня 2012 року звільнялася з місця роботи у зв`язку з переїздом.
Тобто, до звільнення позивача Наказом № 86-о від 06.06.2017 обставини догляду за хворим батьком не перешкоджали позивачу здійснювати трудову діяльність, переїжджати тощо.
Водночас, як убачається із рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.03.2020 у справі № 638/8679/20, яким встановлено факт смерті ОСОБА_2 , із відповідною заявою до суду зверталася ОСОБА_3 , дружина померлого. Тобто, позивачка не була єдиною родичкою свого батька, що мала змогу піклуватися про нього. 
Неможливості надання допомоги ОСОБА_2 іншою особою, зокрема його дружиною, матеріали справи не містять.
З довідки про реєстрацію місця проживання від 21.04.2020 убачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , позивачка зареєстрована 06.10.2017, з ОСОБА_2 , тобто після спливу 4 місяців з дати звільнення.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що після звільнення з роботи остання не мала змоги своєчасно звернутися до суду за захистом своїх прав внаслідок критичного стану здоров`я батька та необхідністю здійснення догляду за ним, а також неможливості нагляду за хворим іншою особою.
Посилання позивача на необхідність отримання нею низки документів від ГУ ДПС у Харківській області (копії наказу про призначення ОСОБА_1 на посаду та копію штатного розпису, відомості про нарахування заробітної плати), які надійшли на її поштову адресу 08.05.2020, колегією суддів не беруться до уваги, оскільки вказані позивачем документи не є необхідними на момент звернення до суду із відповідним позовом та могли бути витребувані за її клопотанням після звернення до суду, зокрема, за клопотанням про витребування доказів, доданому позивачем до позовної заяви /т. 1 а.с. 7/.
Водночас, як убачається із матеріалів справи, позивачка приймала участь у розгляді справи через свого представника – адвоката Кандіуса І. В., що спростовує твердження позивачки про необхідність безпосередньої участь у процесі звернення до суду із позовом (підготовки та подання відповідного позову).
Обмеження, пов`язані із режимом карантину, введеним в Україні на підставі Постанови Кабінету України від 11 березня 2020 за № 211 не могли мати вплив на обставини звернення позивача із позовом у цій справі, оскільки були застосовані у проміжок часу з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року, тобто після спливу більше ніж двох років з дати звільнення та не завадили позивачу звернутися з позовом 20 травня 2020 року, під час застосованих обмежень.
Поновлюючи позивачеві строк на звернення до суду у справі про звільнення, суд першої інстанції не зазначив в ухвалі від 25.05.2020, які причини пропуску строку звернення до суду були визнані ним поважними, та з яких міркувань.
Судом апеляційної інстанції не встановлено та не знайдено будь-яких підстав для визнання причин пропуску строку звернення позивача до адміністративного суду з вказаними позовними вимогами поважними, матеріали справи таких підстав не містять.
Отже, суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про можливість поновлення позивачеві строку на звернення до суду у цій справі.
Доводи апеляційної скарги в цій частині сприймаються колегією суддів у якості належних.
З огляду на встановлені обставини, інші доводи, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі, колегією суддів не розглядаються.
Відповідно до пункту третього частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.
Згідно із частиною першою статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Пунктом 8 частини 1 статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами 3 та 4 статті 123 цього Кодексу.
Частинами 3 та 4 статті 123 КАС України передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
З огляду на необґрунтованість рішення суду першої інстанції та відсутність підстав для визнання поважними причин пропуску позивачем строку звернення до суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення слід скасувати, а адміністративний позов - залишити без розгляду.

Керуючись ст. ст. 123, 240, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області  залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.07.2020 року по справі № 520/6401/2020  скасувати.
Позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - залишити без розгляду.  
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Я.В. П`янова	
Судді	   	О.В. Присяжнюк    О.А. Спаскін   	
Повний текст постанови складено  17.12.2020 року