ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"10" вересня 2020 р.           Справа№ 925/524/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Скрипки  І.М.
суддів:            Михальської Ю.Б. 
          Тищенко А.І. 
 
при секретарі судового засідання Яценко І.В.
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 10.09.2020
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Черкаської міської ради на рішення Господарського суду Черкаської області від 15.10.2019 
у справі №925/524/19 (суддя Спаських Н.М.) 
за позовом Черкаської міської ради 
до Фізичної особи-підприємця Маковського Петра Михайловича
про стягнення 764 893,29 грн. 
В судовому засіданні 10.09.2020 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.
                                                                       ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2019 Черкаська міська рада звернулась до Господарського суду Черкаської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Маковського Петра Михайловича про стягнення 764   893, 29 грн. безпідставно утриманих коштів (орендної плати) за фактичне користування земельною ділянкою за період з 01.03.2016 по 14.05.2018 без належного оформлення права користування нею, на підставі ст. 1212 ЦК України.
Позивач вважає, що з моменту придбання об`єкта незавершеного будівництва адміністративно-торгового комплексу "Рось" відповідач здійснював користування земельною ділянкою площею 9323 кв.м. по вул. 30-річчя Перемоги, 70 у м. Черкаси, тому неправомірно зберіг у себе кошти, які повинен був сплачувати за оренду за рахунок власника цієї ділянки - Черкаської міської ради і повинен сплатити ці кошти позивачу на підставі ст. 1212 ЦК України як за кондикційними зобов`язаннями. 

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття
Рішенням Господарського суду Черкаської області від 15.10.2019 у справі №925/524/19 в позові відмовлено.
Відмовляючи у задоволення позову, суд виходив з того, що Черкаська міська рада не довела обставин користування відповідачем земельною ділянкою у зазначеному в розрахунках позовних вимог розмірі, земельна ділянка взагалі не сформована як об`єкт цивільного права, розрахунки Черкаська міська рада застосувала без належних документів про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за всі періоди та без вилучення її у попереднього користувача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.
Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального та процесуального права, неповним та неправильним встановленням всіх дійсних обставин справи.
Апелянт не погоджується з висновками суду, що позивач не визначився з моментом переходу до відповідача права користування земельною ділянкою, а також, що набуття відповідачем права власності на об`єкт нерухомого майна не дає підстав вважати, що до відповідача в порядку ст. 120 ЗК України перейшло право користування на земельну ділянку, на якій цей об`єкт знаходиться.
Апелянт вказує, що посилання суду на те, що до відповідача не перейшло право користування земельною ділянкою, під час набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, є таким що не відповідає чинному законодавству.
На його думку, послання суду на те, що перехід прав на земельну ділянку можливий лише в разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, а оскільки відповідач набув прав власності на об`єкт незавершеного будівництва, то до нього не могло перейти право користування - не відповідає діючому законодавству та спростовується тим, що об`єкт нерухомого майна, на який набув право власності відповідач належним чином зареєстровано в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно.
Апелянт зазначає, що право користування спірною земельною ділянкою попереднього землекористувача було припинено та перейшло до відповідача у відповідних розмірах за відповідним рішенням Черкаської міської ради у порядку, визначеному чинним на той час законодавством, зазначеному в ст.ст. 116, 123 ЗК України.
Апелянт доводить, що доказом розмірів відповідної земельної ділянки слугує план земельної ділянки, яка передається в оренду, складений інженером - землевпорядником Стецун О.А., кадастровий план земельної ділянки, акт встановлення та погодження меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), підписаний ФОП Маковським П.М., витягом №737 з технічної документації від 04.06.2015 №32-28-0.6-664/2-15 (в даному витязі користувачем зазначено саме ФОП Маковського П.М.), розрахунком розміру орендної плати за земельну ділянку, яка надана в оренду ФОП Маковському.
На його думку, з перелічених документів вбачається, що розмір земельної ділянки становить 9323 кв.м., що не заперечується відповідачем, оскільки всі ці документи були подані та засвідчені ним особисто в господарській справі №925/1013/18, що була на розгляді в Господарському суді Черкаської області.
Звертає увагу, що безпосередньо відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції робилися письмові заяви, в яких він вважав договір оренди на земельну ділянку площею 0,9323 га укладеним, а тому відповідно визнав право користування вказаною земельною ділянкою.
Апелянт вказує, що технічна документація з нормативно - грошової оцінки землі затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою, та з вказаного закону не випливає обов`язку отримувати витяг з технічної документації про нормативно - грошову оцінку землі, якщо не було розроблено відповідної нової технічної документації з нормативно - грошової оцінки землі, яка має затверджуватися відповідною сільською, селищною, міською радою. 
Зазначає, що відповідно до листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 04.01.2019 №22-28-0.22-125/2-19 «Про індексацію нормативної грошової оцінки земель», коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель. Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель для земель несільськогосподарського призначення за 2016 рік становить  - 1,06. 
За розрахунком позивача, розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки площею 9323 кв.м. станом на 2016 рік становив 11   150   571, 86 грн. 
Скаржник вважає, що оскільки в 2018 році коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель населених пунктів складав 1.0, відповідно в 2018 році нормативно - грошова оцінка земельної ділянки, яка перебувала в фактичному користуванні ФОП Маковського П.М. була аналогічною 2017 і становила 11   819   606, 17 грн. 
Позивач зазначає, що посилання суду на те, що встановити точну дату (і чи мало це місце станом на 01.03.2016, як встановлює початок розрахунку позивач) присвоєння земельній ділянці кадастрового номера неможливо через недостатність доказів у справі, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а саме: протоколом проведення перевірки документації із землеустрою та обмінного файла від 31.08.2011, витягом від 04.06.2015 №32-28-0.6-664/2-15 з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, заявою ФОП Маковського П.М. від 01.10.2015, кадастровим планом земельної ділянки ФОП Маковського П.М. з технічної документації.
Додатково звертає увагу на те, що відповідачем було здійснено поділ належного йому об`єкту нерухомості та подальший його продаж на користь ТОВ «ОМЕГА-ЦЕНТР-СЕРВІС», ТОВ «Учбовий заклад професійної освіти «Старт 3000», ТОВ «ЦЕНТРПРОМПОСТАЧ». Вказані нові власники звернулись до Черкаської міської ради з відповідними заявами про поділ земельної ділянки площею 0, 9323 га (кадастровий номер 7110136700:05:027:0004), розташованої по вул. 30 - річчя Перемоги, 70 у м. Черкаси, яка перебувала в користуванні відповідача - ФОП Маковського П.М.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує про необґрунтованість доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, зазначаючи, що позивач не довів факту використання земельної ділянки відповідачем, оскільки ним не надано жодного акту чи іншого документу будь - якого уповноваженого органу Черкаської міської ради, яким було встановлено сам факт користування відповідачем земельною ділянкою, її розміри тощо (розмір, межі, площа, конфігурація), в тому числі не довів факту використання відповідачем земельною ділянкою, площею 0,9323 га. Крім того, відповідач зазначає, що позивач не надав суду, як доказів формування земельної ділянки площею 0, 9323 га чи в іншому розмірі за адресою вул. 30 - річчя Перемоги, 70 у м. Черкаси та її державної реєстрації, а саме витягу з державного земельного кадастру для підтвердження внесення до нього відомостей про земельну ділянку у відповідності до Порядку ведення Державного земельного кадастру, так і доказів її реєстрації в реєстрі речових прав за позивачем.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 25.11.2019 апеляційну скаргу передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.12.2019 у справі №925/524/19 відкрито апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 30.01.2020.
Ухвалами Північного апеляційного господарського суду від 30.01.2020, від 20.02.2020, від 12.03.2020 оголошено перерву у справі, останній раз на 16.04.2020.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.04.2020 повідомлено учасників справи, що судове засідання, призначене на 16.04.2020 не відбудеться, враховуючи, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 зі змінами від 16.03.2020 № 215 «Про запобігання поширенню на території України гострої распіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено карантин з 12.03.2020 до 03.04.2020 на усій території України, зазначено, що про дату та час наступного судового засідання учасників справи буде повідомлено додатково ухвалою суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.05.2020 апеляційну скаргу призначено до розгляду на 09.07.2020.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.06.2020 розгляд справи призначено на 30.07.2020, у зв`язку з виходом суддів Скрипки І.М., Тищенко А.І., Михальської Ю.Б. у відпустку з 30.06.2020 по 13.07.2020 включно.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.07.2020 оголошено перерву у справі на 10.09.2020, враховуючи необхідність надання часу представнику позивача для ознайомлення з поясненнями відповідача, копія яких була вручена йому лише під час судового засідання 30.07.2020 та з`ясування питань, що виникли під час розгляду справи.

Явка представників сторін
Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 10.09.2020 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.
Відповідач в судовому засіданні апеляційної інстанції 10.09.2020 заперечував проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив її відхилити, оскаржуване рішення залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції
Згідно свідоцтва від 20.07.2009 та на підставі акту про реалізацію предмета іпотеки (а.с.49, т.1) Маковський Петро Михайлович набув право власності на майно, яке складається з незавершеного будівництва адміністративно-торгового комплексу " Рось ", що знаходиться за адресою: м. Черкаси, вул. 30 - років Перемоги, 70, до складу якого входять - адміністративна будівля, позначена на технічному паспорті літ.Б-2, загальною площею забудови будівлі 1020 кв.м., господарсько-технічне приміщення, позначене на технічному плані літ.Г-1, загальною площею забудови будівлі 467,2 кв.м., комбінат побутового обслуговування, позначений на технічному паспорті літ. В-2, загальною площею забудови 375,42 кв.м., магазин, позначений на технічному паспорті літ.Д-1, загальною площею забудови будівлі 1757,25 кв.м., розташованого на земельній ділянці площею 0,93225 га, наданій в постійне користування ЗАТ "Рось" відповідно до державного акту серії ЧР № 24-64, зареєстрованого 23.12.1994. Об`єкт продажу також належав ЗАТ "Рось". 
Позивач вказує, що рішенням Черкаської міської ради № 3-635 від 09.02.2012 (а.с. 11, т. 1) було надано фізичній особі-підприємцю Маковському Петру Михайловичу земельну ділянку площею 9323 кв.м. по вул. 30-річчя Перемоги, 70 в оренду на 49 років під незавершене будівництво адміністративно-торгового комплексу "Рось" за рахунок земель закритого акціонерного товариства "Рось". А також зобов`язано ФОП Маковського П.М. укласти договір оренди землі з Черкаською міською радою, здійснивши його державну реєстрацію.   
При цьому пунктом 4 вказаного рішення доручено управлінню земельних ресурсів департаменту містобування протягом місяця з дати прийняття рішення видати заявнику рішення та проект договору оренди землі під підпис або направити його листом з повідомленням. 
Вказане рішення Черкаської міської ради № 3-635 від 09.02.2012 не оскаржувалось та не визнано недійсним. 
За доводами обох сторін, незважаючи на вжиті заходи до узгодження спірних питань по запропонованому позивачем відповідачу проекту договору, ними так і не було оформлено належним чином договір оренди земельної ділянки площею 9323 кв.м. по вул. 30-річчя Перемоги, 70 на 49 років під незавершене будівництво та не здійснено його державну реєстрацію чи реєстрацію права оренди (примірник договору від 30.12.2015 з протоколом розбіжностей а.с. 79, 89, 98, т. 1). 
Позивач вважає, що з моменту придбання об`єкта незавершеного будівництва адміністративно-торгового комплексу "Рось" відповідач здійснював користування земельною ділянкою площею 9323 кв.м. по вул. 30-річчя Перемоги, 70 у м. Черкаси, тому неправомірно зберіг у себе кошти, які повинен був сплачувати за оренду за рахунок власника цієї ділянки - Черкаської міської ради і повинен сплатити ці кошти позивачу на підставі ст. 1212 ЦК України як за кондикційними зобов`язаннями. 

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно зі ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 80 Земельного кодексу України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.
Відповідно до ст.ст. 122, 123, 124 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст. 122 цього Кодексу шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі - продажу права оренди земельної ділянки.
За приписами ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з п. "д" ч. 1 ст. 156 цього Кодексу власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.
Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення гл. 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень гл. 83 ЦК України.
Судом встановлено, що належним чином оформлені договірні відносини з приводу оренди земельної ділянки між сторонами відсутні і це визнається представниками обох сторін. 
У відповідності до ч. 3 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
В постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 у справі №629/4628/16-ц, (провадження № 14-77цс18), а також від 13 лютого 2019 справа №320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) викладено правовий висновок про те, що за змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (див. також висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 922/3412/17 провадження № 12-182гс18).
Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Проте, враховуючи приписи ч.2 ст. 120 ЗК України, не є правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці будинок, будівля, споруда розташовані.
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно (ч.1 ст. 1212 ЦК України).
До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч.1 ст. 1212 ЦК України (аналогічні висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 у справі №629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 у справі № 922/3412/17, від 20.11.2018 у справі №922/3412/17).
Позивач вважає, що до відповідача перейшло право користування земельною ділянкою по вул. 30-річчя Перемоги, 70 у м. Черкаси, однак не визначився із моментом такого переходу і не надав суду про це належні і допустимі докази.  Позивач обмежився лише твердженнями про те, що у період 2016-2018 років, за який стягуються спірні кошти, користування землею з боку відповідача мало місце, земельна ділянка вже мала кадастровий номер і тому була сформована як об`єкт цивільних прав. 
Свідоцтво про право власності на майно на вказаній земельній ділянці (а.с. 49, т.1) видано відповідачу 20.07.2009. 
У відповідності до ст. 120 ЗК України в редакції на цю дату визначено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. 
Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. 
Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.
Дана норма регулює питання переходу прав на земельну ділянку лише у випадках придбання житлового будинку, будівлі або споруди. 
В даному ж випадку відповідач отримав свідоцтво на право власності на майно у вигляді незавершеного будівництва, яке лише в майбутньому стане житловим будинком, будівлею або спорудою.  
У відповідності до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). 
Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. 
Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. 
До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). 
У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.
Отже відповідач став власником об`єкта незавершеного будівництва (а не будинку, будівлі чи споруди) і незважаючи на те, що його право власності на цей об`єкт було зареєстровано належним чином, це не дає підстав вважати, що до відповідача в порядку ст. 120 ЗК України перейшли права користування чи власності на земельну ділянку, на якій цей об`єкт знаходиться. 
З цих же підстав до відповідача не може бути застосовано і ст. 377 ЦК України (в редакції на час придбання відповідачем майна) з аналогічним регулюванням питання переходу до нового власника майна права власності чи користування земельною ділянкою лише під житловим будинком, будівлею або спорудою.
В Свідоцтві від 20.07.2009 (а.с. 49, т. 1) вказано, що відповідачу належить право власності на майно, яке складається з незавершеного будівництва адміністративно-торгового комплексу " Рось " і знаходиться за адресою м. Черкаси, вул. 30 років Перемоги, 70 на земельній ділянці площею 0,9323 га, наданій у постійне користування ЗАТ "Рось" відповідно до Державного акту серії ЧР № 24-64 зареєстрованого 23.12.1994. 
Згідно ст. 92 ЗК України в редакції на час набуття відповідачем права власності на об`єкт незавершеного будівництва, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. 
Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: 
а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; 
б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації; 
в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності. 
Отже, у відповідності до даної норми відповідач не має права набути право постійного користування на земельну ділянку, яка знаходиться під придбаним ним об`єктом. 
Відповідач за нормами чинного ЗК України може набути на цю ділянку лише право власності або оренди в установленому чинним законодавством порядку. 
Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникають після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.
Згідно із ч. 4 ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону.
У п. 6 розділу "Перехідні положення" ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.
Проте обов`язок переоформлення права користування земельною ділянкою, який міститься у п. 6 розділу "Перехідні положення" ЗК України, визнаний неконституційним Рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 № 5-рп/2005.
Отже, відсутні підстави вважати, що у ЗАТ "Рось" в певний період часу припинилося право постійного користування земельною ділянкою площею 0,9323 га через непереоформлення даного права (такого положення ЗК України 1990 не передбачав) і тому слід вважати, що у ЗАТ "Рось" зберігається право постійного користування нею. 
Крім того, земельна ділянка за адресою м. Черкаси, вул. 30 років Перемоги, 70 на земельній ділянці площею 0,9323 га ніколи не вилучалася із постійного користування ЗАТ "Рось" для передачі її в користування відповідачу, бо належних доказів про це з боку позивача, як власника ділянки, суду не подано. 
Тому ЗАТ "Рось" не було позбавлено права користування вказаною ділянкою в установленому законом порядку. 
Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем подано суду копію рішення Черкаської міської ради від 12.12.2006 № 2-310 (а.с. 228, т. 1) про те, що земельна ділянка площею 9323 кв.м. по вул. 30 років Перемоги, 70 у м. Черкаси надана ЗАТ "Рось" в оренду на 49 років під існуючий громадсько-торгівельний центр. ЗАТ "Рось" зобов`язано укласти договір оренди землі із Черкаською міською радою. 
Також на цю ділянку ЗАТ "Рось" припинено право постійного користування (п. 6). 
Судом першої інстанції було правомірно відхилено даний доказ як належний щодо припинення у ЗАТ "Рось" права постійного користування та виникнення права оренди земельної ділянки, оскільки ніяких доказів того, що між Черкаською міською радою та ЗАТ "Рось" дійсно було укладено відповідний договір оренди земельної ділянки на підставі рішення від 12.12.2006 № 2-310 суду не подано. 
Крім того, обґрунтовано зазначено, що якби ця обставина мала місце, то у липні 2009 в свідоцтво про набуття відповідачем права власності на об`єкт незавершеного будівництва стосовно прав ЗАТ "Рось" на земельну ділянку були б внесені відомості про відповідний договір оренди землі. Натомість у свідоцтві вказано лише про чинне право постійного користування земельною ділянкою у даного товариства згідно Державного акту (а.с. 49, т. 1). 
Ніяких доказів реалізації рішення Черкаської міської ради від 12.12.2006 № 2-310 (а.с. 228, т.1) за всіма його пунктами позивачем у справу не подано. 
Враховуючи вищевикладене, у ЗАТ "Рось" право постійного користування земельною ділянкою не було припинено в установленому порядку із переоформленням на інше право користування. 
В п. 8 рішення Черкаської міської ради від 09.02.2012 № 3-635 (а.с. 11, т. 1) вказано про припинення ВАТ "Рось" права користування земельною ділянкою площею 0,9323 га по вул. 30-річчя Перемоги, 70 у м. Черкаси. 
Однак це не дозволяє встановити, яке саме право користування було припинено у ВАТ (ЗАТ) "Рось" та на якій з 15-ти передбачених ст.ст. 141, 143 ЗК України підстав. 
Як передбачено ст. 141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою, зокрема, є: 
а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; 
б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; 
При цьому згідно ст. 149 ЗК України (про порядок вилучення земельних ділянок), земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. 
Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. 
Сільські, селищні, міські ради вилучають земельні ділянки комунальної власності відповідних територіальних громад, які перебувають у постійному користуванні, для всіх потреб, крім особливо цінних земель, які вилучаються (викупляються) ними з урахуванням вимог ст. 150 цього Кодексу. 
У разі незгоди землекористувача з вилученням земельної ділянки питання вирішується в судовому порядку. 
Доказів про вилучення у ЗАТ "Рось" земельної ділянки із його постійного користування в установленому порядку з боку позивача суду не подано. 
На якій підставі в подальшому ЗАТ "Рось" рішенням Черкаської міської ради від 09.02.2012 № 3-635 було припинено право користування земельною ділянкою - за матеріалами справи не вбачається. 
У відповідності до ч. 5 ст. 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. 
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду, що позивачем не надано належних і допустимих доказів автоматичного переходу до відповідача права користування земельною ділянкою площею 0,9323 га по вул. 30 років Перемоги, 70 у м. Черкаси в силу норм чинного законодавства за наслідками придбання відповідачем об`єкта нерухомості на цій ділянці. Не надано й доказів передачі в користування відповідачу земельної ділянки в установленому порядку за окремим договором. Крім цього судом встановлено факт неприпинення в установленому порядку (шляхом вилучення) права постійного користування вказаною земельною ділянкою за її попереднім користувачем ЗАТ "Рось". 
Судом першої інстанції встановлено, що за даними діловодства Господарського суду Черкаської області та відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ЗАТ "Рось" (код 14187396, вул.30 років Перемоги, буд.70, м.Черкаси) все ще перебуває в стані припинення в процедурі банкрутства. 
Враховуючи викладене, відсутні підстави вважати, що до відповідача перейшло право користування вказаною земельною ділянкою і він повинен сплатити кошти за її використання за період без оформлення документів на землекористування. 
Саме по собі розташування на земельній ділянці належного відповідачу на праві власності об`єкта незавершеного будівництва не свідчить про фактичне користування відповідачем земельною ділянкою. Як вказує відповідач, без оформлення землекористування відповідач позбавлений можливості отримати дозвільні документи на продовження будівництва згідно цільового призначення земельної ділянки (ст. 24 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності") та взагалі не може експлуатувати незакінчений будівництвом та не зданий в експлуатацію об`єкт. 
Позивач також не довів належними і допустимими доказами того, що відповідач користується всією земельною ділянкою площею 0,93225 га під належним йому об`єктом незавершеного будівництва. 
Позивачем не надано жодного акту обстеження уповноваженого органу Черкаської міської ради з питань землекористування (на виконання самоврядних повноважень позивача, визначених приписами Земельного кодексу України та Закону України від 21 травня 1997 №280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні") з висновками про те, якою конкретною площею земельної ділянки по вул. 30 років Перемоги, 70 у м. Черкаси користується відповідач за наслідками придбання у власність об`єкта на цій ділянці та яким способом (які  її межі, площа, конфігурація). 
Виходячи із плану земельної ділянки із технічної документації, виготовленої на замовлення відповідача (а.с. 103, т. 1), під об`єктами незавершеного будівництва перебуває не вся земельна ділянка площею 9323 кв.м. 
За твердженнями відповідача, які не спростовані позивачем площа незавершених будівництвом будівель складає лише 0,3619 га, при тому що площа всієї ділянки - 0,9323 га, що є значно більшою і в цю площу включені прибудинкові території двох житлових будинків і позивач повинен мати докази користування відповідачем всією ділянкою.
Саме по собі звернення відповідача до Черкаської міської ради про оформлення права землекористування на земельну ділянку площею 9323 кв.м. ще не свідчить, що він фактично користується такою площею до часу оформлення з ним договору оренди землі. Така дія відповідача є лише його наміром отримати в установленому порядку право землекористування на земельну ділянку вказаної площі. 
Суд першої інстанції правомірно не погодився з доводами позивача про те, що звернення відповідача до Черкаської міської ради про надання згоди на поділ земельної ділянки площею 9323 кв.м. нібито свідчить про те, що відповідач дійсно користувався всією її площею (а.с. 172, т. 1).
Відповідач звертає увагу, що нотаріально посвідченою заявою - згодою він не заперечив проти вилучення і переоформлення прав на земельну ділянку по вул. 30-річчя Перемоги, 70, оскільки не мав на неї ніяких прав, претензій та вимог (а.с. 175, т. 1). 
Витяг із технічної документації  про нормативну грошову оцінку земельної ділянки площею 9323 кв.м. із вказівкою на користувача ФОП Маковський П.М. теж не є прямим доказом використання відповідачем саме такої площі земельної ділянки, без наявності договору оренди на неї. 
Отже, правомірність розрахунку плати за землекористування відповідачем земельною ділянкою всією площею 9323 кв.м. є не доведеною з боку позивача належними і допустими доказами. 
У розрахунку заборгованості за користування земельною ділянкою (а.с. 13, т. 1) позивачем застосовано відомості про нормативну грошову оцінку земельної ділянки по вул. 30-річчя Перемоги, 70 у м. Черкаси за 2016, 2017 та 2018 роки. 
При цьому позивачем надано лише Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки станом на 22.09.2017 з визначеною її вартістю 11 819 606,17 грн. (а.с. 12, т.1). 
З пояснень позивача вбачається, що за 2016 рік розмір нормативно грошової оцінки земельної ділянки Черкаською міською радою було визначено розрахунково шляхом поділу НГО земельної ділянки за 2017 рік на коефіцієнт індексації, а у 2018 році НГО земельної ділянки залишилася незмінною як у 2017 році. 
Судом першої інстанції вірно зазначено, що визначення нормативно грошової оцінки земельної ділянки у конкретному році, який задіяно у розрахунках, слід проводити за даними сформованих уповноваженим органом (обласні відділення Держгеокадастру) окремих витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку конкретної земельної ділянки. У цих витягах застосовано сукупність різних даних та коефіцієнтів, які впливають на визначення нормативно грошової оцінки земельної ділянки, для застосування яких Черкаська міська рада не є уповноваженим органом. 
Згідно ч. 2 ст. 20 Закону України "Про оцінку земель" дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. 
При цьому норми даного закону не встановлюють обмежень щодо частоти отримання зацікавленими особами таких витягів на конкретну земельну ділянку за потреби. 
Місцевим господарським судом було правомірно відхилено доводи відповідача про те, що у Витязі з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки сформованої 22.09.2017 (а.с. 12, т. 1) було застосовано неправильні коефіцієнти функціонального використання ділянки, кимось неправомірно дописано і використано код цільового призначення ділянки, які вплинули на кінцевий розрахунок грошової оцінки земельної ділянки. Дані питання можуть бути вирішені лише у процедурі оскарження дій ГУ Держгеокадстру у Черкаській області по формуванню та видачі даного витягу за правилами адміністративного судочинства. Такі питання у предмет доказування за спором у даній справі не входять. 
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 20 червня 2018 у справі № 823/902/17, справи про оскарження рішення органу місцевого самоврядування про затвердження матеріалів технічної документації з нормативної грошової оцінки земель та витягу Держгеокадастру про нормативну грошову оцінку орендованої юридичною особою земельної ділянки як правових актів індивідуальної дії підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства. У правовідносинах, пов`язаних із оцінкою земель та земельних ділянок, Держгеокадастр і його територіальні органи здійснюють публічно-владні управлінські функції. Тому перевірка законності їх дій (бездіяльності), рішень, зокрема під час формування даних про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки, оформлення таких даних у вигляді витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель, має здійснюватися адміністративним судом. 
Заперечуючи проти позову, відповідач також зазначає, що земельна ділянка по вул. 30 років Перемоги, 70 у м. Черкаси не є сформованою і не може бути об`єктом цивільних прав, що виключає право позивача проводити нарахування коштів за користування нею з будь-яких підстав. 
У відповідності до ст. 79-1 ЗК України (про формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав) встановлено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Формування земельних ділянок здійснюється:
- у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності;
- шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок;
- шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;
- шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом;
- за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).
Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.
Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.
Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.
У постанові Верховного Суду від 07 серпня 2019 у справі № 922/818/18 викладено правову позицію про те, що у спорах про стягнення коштів за кондикційними зобов`язаннями слід перевірити, з урахуванням наданих позивачем доказів, чи є земельна ділянка, за користування якою позивач просить стягнути збережені кошти (в розмірі орендної плати), сформованим об`єктом цивільних прав.
Згідно ст. 80 ЗК України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування. 
У відповідності до ст.ст. 122, 123, 124 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст. 122 цього Кодексу шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі - продажу права оренди земельної ділянки.
В силу ст. 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (підпункт 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 ПК України у вказаній редакції).
Відповідач - ФОП Маковський П.М. не був власником або постійним землекористувачем земельної ділянки по вул. 30-річчя Перемоги, 70 у м. Черкаси, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку. При цьому, єдино можливою формою здійснення плати за землю для нього як землекористувача є орендна плата (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України).
Частина 1 ст. 93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (п. "в" ч. 1 ст. 96 Земельного кодексу України).
В силу ст. 125 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права, що у відносинах сторін справи не відбулося. 
Як встановлено приписами ч. ч. 1, 3, 4, 9 ст. 79-1 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оренду землі" об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.
Основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями п. 288.5.1 ст. 288 ПК України (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 у справі №920/739/17).
З матеріалів справи вбачається, що на час вирішення спору земельній ділянці по вул. 30-річчя Перемоги, 70 у м. Черкаси присвоєно кадастровий номер 7110136700:05:027:0004, однак встановити точну дату (і чи мало це місце станом на 01.03.2016 як встановлює початок розрахунку позивач) присвоєння земельній ділянці кадастрового номера неможливо через недостатність доказів у справі. 
Позивач вказав, що в даний час вказана земельна ділянка вже розділена на частини і вказаного кадастрового номера вже навіть не існує. 
Позивач не надав суду доказів реєстрації земельної ділянки площею 0,9323 кв. м. по вул. 30-річчя Перемоги, 70 у м. Черкаси на праві комунальної власності за територіальною громадою м. Черкаси ні за який період, в т.ч. і станом на період 2016-2018 років, за який стягуються кошти за позовними вимогами.
Враховуючи викладене колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, що позивачем належними і допустимими доказами не доведено формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав під придбаним відповідачем об`єктом незавершеного будівництва (не здійснено її державну реєстрацію на праві власності за позивачем, хоча ділянка мала кадастровий номер); не доведено користування відповідачем земельною ділянкою саме площею 0,9323 кв. м. по вул. 30-річчя Перемоги, 70 у м. Черкаси, а розрахунки позовних вимог позивачем необґрунтовано зроблено без використання витягів з нормативної грошової оцінки земельної ділянки за 2016 та 2018 роки. 
Щодо заявленої відповідачем заяви про застосування наслідків спливу позовної давності колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки (ст. 257 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Згідно з ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст.267 ЦК України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.
Оскільки позивач не довів свої права на стягнення з відповідача коштів за кондикційними зобов`язаннями, то слід вважати, що права та охоронювані законом інтереси позивача, про захист яких він просить суд у позові, відповідачем не порушено, і тому строк позовної давності до позовних вимог застосуванню не підлягає. 

Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного позивачем в апеляційній скарзі
Доводи апелянта щодо використання земельної ділянки відповідачем були відхилені судом першої інстанції та не потребують повторного спростування судом апеляційної інстанції. 
Судом першої інстанції були відхилені доводи позивача щодо факту використання відповідачем спірної земельної ділянки саме площею 0,9323 га з моменту набуття у власність будівель, застосувавши при цьому приписи ч. 2 ст. 120 ЗК України в редакції, яка була чинною 20.07.2009.
Із свідоцтва про право власності №2772 від 20.07.2009 вбачається, що площа забудови придбаних відповідачем незакінчених будівництва будівель складає 3619, 87 кв.м., що становить 0,3619 га.
Стверджуючи про використання позивачем спірної земельної ділянки в комерційних цілях, позивач не надає доказів (документів, актів, тощо) в яких саме комерційних цілях використовується спірна земельна ділянка позивачем.
Судом першої інстанції встановлено, що спірна земельна ділянка перебувала у постійному користуванні ЗАТ «Рось» відповідно до державного акту серії ЧР №24-64 від 23.12.1994 та з врахуванням приписів ст. 93 ЗК України в редакції, що була чинною на момент виникнення у позивача права власності на об`єкт незавершеного будівництва, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що виходячи з правового режиму користування у попереднього землекористувача (постійне користування), відповідач не міг набути похідне право та режим такого користування, а відповідно до чинного законодавства відповідач може набути лише право оренди на земельну ділянку, що не є тотожним.
Позивачем також не надано доказів повернення спірної земельної ділянки її постійним землекористувачем (акту приймання земельної ділянки до земель запасу, витягу з книги реєстрації актів постійного користування про припинення землекористування, тощо).
Стосовно доводів апелянта щодо правомірності розрахунку відшкодування слід зазначити наступне.
Згідно з абз. 3 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки. Крім того, за змістом ст. 289 Податкового кодексу України для визначення розміру орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.
У розумінні наведених положень законодавства нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності.
Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки (частина 2   статті 20 Закону України "Про оцінку земель").
Визначення розміру орендної плати за 2016 та 2018 роки здійснено відповідачем без витягу про нормативно грошову оцінку земельної ділянки.
Позивачем була лише надана копія витягу про нормативну грошову оцінку земельної ділянки (кадастровий номер 7110136700:05:027:0004) за 2017 рік.
Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Судом першої інстанції було належним чином оцінено всі аргументи учасників справи.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.     
Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.
Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).
За таких обставин решту аргументів позивача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про відмову в позові.
Доводи відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу та у додаткових поясненнях, колегія суддів вважає обґрунтованими з вищевикладених підстав.
Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Черкаської міської ради на рішення Господарського суду Черкаської області від 15.10.2019 у справі №925/524/19.
Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-
                                                                                                          ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Черкаської міської ради на рішення Господарського суду Черкаської області від 15.10.2019 у справі №925/524/19 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 15.10.2019 у справі №925/524/19 залишити без змін.
3. Матеріали справи №925/524/19 повернути до Господарського суду Черкаської області.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.
Повний текст постанови складено 06.11.2020.
Головуючий суддя                                                            І.М. Скрипка 

Судді                                                                                Ю.Б. Михальська

                                                                                А.І. Тищенко