ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
13 жовтня 2020 року           справа №425/2314/20 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Геращенка І.В., Блохіна А.А., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 04 вересня 2020 року (повне судове рішення складено 04 вересня 2020 року у м. Рубіжне Луганської області) у справі № 425/2314/20 (суддя в І інстанції Мирошникова О.Ш.) за позовом ОСОБА_1 до Інспектора 1-го батальйону 3-ї роти УПП в Луганській області капрала поліції Матвійчука Олександра Анатолійовича про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,

                                                          УСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Інспектора 1-го батальйону 3-ї роти УПП в Луганській області капрала поліції Матвійчука Олександра Анатолійовича (далі – Інспектор) з вимогами про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та закриття справи про адміністративне правопорушення, стягнення морального відшкодування у 1000 грн. за заподіяні душевні страждання, втрачений час на розгляд справи та на оскарження дій відповідача в суді.
Позов мотивовано тим, що відповідач виніс оскаржувану постанову безпідставно, з істотним порушенням прав позивача: пояснення позивача Інспектор не прийняв, розгляд справи не переніс на інший час, позбавив можливості скористатися правовою допомогою тощо. В результаті неправомірних дій відповідача ОСОБА_1 пережив душевні страждання, переживання та стрес, витратив час на написання позовної заяви, відвідування суду.
Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 04 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що місцевий суд дійшов висновків про відмову у задоволенні позовних вимог без повного та об`єктивного дослідження наявних доказів, наголошує, що адміністративного правопорушення позивач не скоював.
Сторони в судове засідання не з`явились, про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.
Справа розглядається у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з таких підстав.
16.08.2020 відповідач склав постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАМ № 2988438.
У постанові позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 2 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) - 16.08.2020 о 14:37 годині в м. Рубіжне, вул. Пушкіна, 15, водій, керуючи ТЗ під час руху ТЗ користувався засобом зв`язку, тримаючи його в руці, чим порушив п. 2.9«д» Правил дорожнього руху - користування під час руху ТЗ засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук. Згідно з вказаною постановою на позивача було накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн. Оскаржувана постанова підписана позивачем та відповідачем.
В матеріалах справи міститься диск з відеофайлами з камер відеореєстратора поліцейського автомобіля та поліцейських, який було надано Інспектором.
Зокрема, на відеозаписі «2020_0816_134520_1» реєстратора автомобіля поліцейських зафіксовано користування позивачем засобом зв`язку - телефоном. Чітко вбачається з 54 секунди цього відео, як позивач користується телефоном, тримаючи його в лівій руці, після він опускає руку з телефоном униз та надалі з 1:00 хвилини відео вбачається, як він тримає телефон у лівій руці на кермі автомобіля.
На інших відео зафіксована процедура розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно позивача за ч. 2 ст. 122 КУпАП з накладенням на нього стягнення, складання постанови та вручення її копії позивачу.
Отже, між сторонами виник публічно-правовий спір з приводу рішення суб`єкта владних повноважень у справі про притягнення до адміністративної відповідальності.
Надаючи правову оцінку спірних правовідносинам, апеляційний суд виходить з такого.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особі зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 72 КАС України - доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною 2 ст. 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч. 1 статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Відповідно до частини 1, 2 статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, зокрема, правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту - частина 2 статті 122 цього Кодексу. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
За приписами частини 1, 2 ст. 276 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення. Справи про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема, статтею 126 цього Кодексу, можуть також розглядатися за місцем обліку транспортних засобів або за місцем проживання порушників.
Відповідно до частини 2 ст. 122 КУпАП користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук, - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що суть зазначеного адміністративного правопорушення полягає не лише у розмові за допомогою відповідного засобу зв`язку під час руху транспортного засобу, на чому наполягає позивач в апеляційній скарзі, а загалом у користуванні таким засобом зв`язку під час руху, тримаючи його в руці.
Пункт 1.3 Правил дорожнього руху встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
Підпункт «д» п. 2.9 наведених правил встановлює, що водієві забороняється: під час руху транспортного засобу користуватися засобами зв`язку, тримаючи їх у руці (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання).
Відповідно до стаття 23 Закону України від 02 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» основними повноваженнями патрульної поліції є, зокрема, виявлення та припинення адміністративних правопорушень, а також регулювання дорожнього руху та контроль за дотриманням правил дорожнього руху його учасниками.
За вивченням даних з відофайлів, наданих Інспектором, апеляційний суд, як і суд першої інстанції, не може погодитись з позицією позивача, що він не користувався телефоном під час руху транспортним засобом та не порушував Правила дорожнього руху при обставинах, зазначених у позовній заяві та постанові про накладення адміністративного стягнення.
Так, на відео чітко зафіксовано користування позивачем телефоном під час керування автомобіля, а невизнання цього факту позивачем не може свідчити про відсутність доказів вчинення ним адміністративного правопорушення.
Із зазначених вище мотивів, колегія суддів не приймає доводи позивача про відсутність фіксації вчинення ним адміністративного правопорушення.
При прийнятті такого рішення, судом враховано практику Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «О`Халлоран і Френсис проти Великобританії» зазначено, що будь-хто, хто вирішив володіти чи керувати автомобілем, знав, що таким чином він піддає себе режиму регулювання, котрий застосовується, оскільки визнавалося, що володіння і користування автомобілем може потенційно завдати серйозної шкоди; можна вважати, що ті, хто вирішив володіти та керувати автомобілями, погодилися на певну відповідальність та обов`язки.
Також, на переконання колегії суддів, місцевий суд правильно відхилив доводи позивача, що Інспектор не дав йому можливості скористатися правовою допомогою та не врахував його пояснень під час винесення оскаржуваної постанови.
Так, на представлених суду відеозаписах зафіксовано, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення відповідач роз`яснив позивачу його права, в тому числі й право користуватися правовою допомогою, заявляти клопотання та надавати пояснення.
Позивач підтвердив, що права він зрозумів, просив Інспектора швидше винести постанову, яку мав намір оскаржити в суді. Далі ОСОБА_1 заявив клопотання про відкладення розгляду справи, яке відповідач розглянув та відмовив в його задоволенні.
Наведене свідчить, що позивач користувався своїми правами.
Також, доводячи протиправність спірної постанови, ОСОБА_1 посилався на те, що, Інспектор не долучив до справи протокол про адміністративне правопорушення як доказ, проте такий довід колегія суддів не бере до уваги, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції.
Апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду, що відповідач не порушив прав позивача, передбачених ст. 268 КУпАП, а також не порушив порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення та притягнення позивача до відповідальності.
Таким чином, з огляду на наявні в матеріалах справи докази, що підтверджують факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення та відсутність належних доказів, наданих позивачем на спростування цього факту, - колегія суддів вважає, що підстави для скасування постанови про адміністративне правопорушення відсутні.
Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди.
За встановлених обставин справи, зокрема правомірності спірної постанови, враховуючи вимоги статті 1167 Цивільного кодексу України, правильним також є висновок місцевого суду, що моральна шкода, завдана фізичній особі, відшкодовується лише у випадку неправомірних дій чи рішень відповідача.
За встановлених в цій справі обставин і правового регулювання спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції погоджує висновок місцевого суду про правомірність спірної постанови у справі про адміністративне правопорушення, яку Інспектор виніс стосовно ОСОБА_1 .
Отже, спір за суттю вимог судом першої інстанції вирішений правильно, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, інших важливих аргументів апелянтом не наведено, підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.
Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно встановлено обставини справи та правильно застосовано норми матеріального і процесуального права.
Відповідно до положень ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись  ч.2 ст.77, ч.3 ст.272, п.3 ч.3 ст.286, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ст. ст. 321, 322, ч.1 ст.325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -          
          
                                                              ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 04 вересня 2020 року у справі № 425/2314/20– залишити без змін.
Повне судове рішення – 13 жовтня 2020 року.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                  І. В. Сіваченко
Судді                                                                                                               А. А. Блохін
                                                                                                 І. В. Геращенко