ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/9228/19                                                                Суддя (судді) першої інстанції: Шевченко Н.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  28 жовтня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого:                                                                       Бєлової Л.В. 
суддів:                                                                                           Аліменка В.О.,
                                                               Безименної Н.В.   

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 липня 2020 року (справу розглянуто у порядку спрощеного провадження) у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПБФ ГРУП» до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року позивач,   Товариство з обмеженою відповідальністю «ПБФ ГРУП», звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив: 
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві № 02882615140105 від 06.03.2019 року.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 липня 2020 року адміністративний позов задоволено частково:
скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві № 02882615140105 від 06.03.2019 року.
У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на акт перевірки та вказує, що висновки контролюючого органу, викладені в акті перевірки щодо оскаржуваного податкового повідомлення-рішення про збільшення грошового зобов`язання з податку на прибуток відповідає чинному законодавству, а позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ПБФ ГРУП» є безмістовні та необґрунтовані. 
У тексті апеляційної скарги відповідач просить здійснювати розгляд справи за участі його представника. 
Щодо заявленого відповідачем клопотання колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів,  враховуючи  обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для проведення розгляду апеляційної скарги за участю сторін у відкритому судовому засіданні.
Також, в апеляційній скарзі міститься заява про заміну сторони відповідача, в якій представник Головного управління Державної податкової служби у м. Києві вказує про наявність підстав для заміни Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві в порядку правонаступництва. 
В той же час, колегія суддів звертає увагу, що ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 березня 2020 року було замінено первісного відповідача Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві (вул. Шолуденка, 33/19, м. Київ, 04655) на правонаступника - Головне управління Державної податкової служби у м. Києві (вул. Шолуденка, 33/19, м. Київ, 04655).
Відтак, заява апелянта про заміну сторони відповідача в порядку статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України підлягає залишенню без розгляду. 
20 жовтня 2020 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив Товариства з обмеженою відповідальністю «ПБФ ГРУП», в якому позивач повністю підтримує позицію суду першої інстанції. 
Відповідно до ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, за результатами документальної планової виїзної перевірки ТОВ «ПБФ ГРУП» посадовими особами ГУ ДФС у м. Києві складено акт № 94/26-15-14-01-05/39709878 від 14.02.2019 (Акт перевірки).
У частині «Висновок» Акту перевірки зазначено про встановлення порушення ТОВ «ПБФ ГРУП» пп. 14.1.36 ст. 14, пп. 14.1.54, пп. 14.1.55, пп. 14.1.56, пп. 14.1.138, пп. 14.1.228 ст. 14, п. п. 36.1, 36.3, 36.5 ст. 36, п. 44.1 ст. 44, пп. 134.1.1 ст. 134, п. 135.1 ст. 135 Податкового кодексу України (ПК України), що призвело до заниження податку на прибуток підприємств у розмірі 476   365,00 гривень:
-                    4 квартал 2016 року - 89 640,00 грн;
-                    1 квартал 2017 року - 54   954,00 грн;
-                    2 квартал 2017 року - 72   585,00 грн;
-                    3 квартал 2017 року - 87   480,00 грн;
-                    1 квартал 2018 року - 161   208,00 грн;
-                    2 квартал 2018 року - 10   498,00 грн.
Порушення термінів сплати визначених грошових зобов`язань з податку на прибуток підприємств, що підлягає сплаті протягом строків, визначених п. 57.1, п. 57.3 ст. 57 ПК України за 2017 рік, три квартали 2018 року та узгодження податкового зобов`язання протягом березня 2018 року.
Інші висновки не стосуються предмета позову, оскільки не вплинули на винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.
У подальшому відповідачем направлено податкове повідомлення-рішення №   02882615140105 від 06.03.2019, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств на 476   365, 00 грн та за штрафними (фінансовими санкціями) - на 238   182,50 гривень.
Позивачем направлено скаргу від 25.03.2019, яка залишена без задоволення рішенням про результати розгляду № 22924/6/99-99-11-04-01-25 від 17.05.2019. 
Вважаючи податкове повідомлення-рішення контролюючого органу протиправним, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив та зазначив, що оскільки позивачем надано первинні документи за господарськими операціями, висновки ГУ ДФС у м. Києві щодо нереальності таких спростовуються. Зважаючи на те, що відсутність первинних документів є єдиною підставою для формування висновку про нереальність господарських операцій позивача з ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 за період, що перевірявся, а також надсилання податкового повідомлення-рішення № 02882615140105 від 06.03.2019, суд убачає підстави для його скасування.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Підпунктом   134.1.1   пункту 134.1  статті   134 ПК України   визначено, що об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.
Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).
Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).
Таким чином фінансовий результат до оподаткування визначається платником податку на прибуток у фінансовій звітності відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності з урахуванням відповідних коригувань.
Приписами абзацу 1 пункту    138.2    статті    138 Податкового кодексу України    визначено, що витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених    розділом II цього Кодексу.
Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (підпункт 139.1.9 пункт    139.1    статті    139 Податкового кодексу України).
Відповідно до пп.14.1.181  п.14.1. ст.14 Податкового кодексу України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з  розділом V цього Кодексу.
Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до  статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених)платником податку за ставкою, встановленою пунктом  193.1  статті  193  цього  Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Згідно з п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
Згідно з п.198.2  ст.198 Податкового кодексу України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.
Відповідно до п.198.6  ст.198 Податкового кодексу України,  не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог  статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом  201.11  статті  201  цього  Кодексу.
Згідно з п. 201.10 ст.201 Податкового кодексу України, податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Згідно зі ст.    1, ст.    3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»  первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції    (ч. 1 та ч. 2  ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).
З наведених законодавчих положень випливає, що умовою виникнення у платника права на включення до податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених в ціні товару (послуги) та зменшення суми оподаткованого доходу на суму понесених витрат є реальне здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг), а також оформлення зазначених операцій необхідними документами первинного обліку, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.
Як вбачається з матеріалів справи, єдиною підставою для формування податковим органом висновку про нереальність господарських операцій позивача з ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 , була відсутність деяких первинних документів, визначених в акті перевірки (т. 1 а.с. 28, 35). 
В той же час, як було вірно встановлено суд першої інстанції, надані позивачем із позовною заявою докази повною мірою підтверджують реальність господарських операцій позивача з ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 .
Так, до матеріалів справи позивачем подано, окрім наявних під час проведення перевірки, копії наступних документів: додаток 1 від 05.09.2016 до Договору про надання послуг ОСОБА_1 , в якому зазначені характеристики баштового крана Eurogru 60.12, Дозвіл № 1020.17.12 ОСОБА_1 експлуатувати згаданий кран та Дозвіл № 0130.15.12 виконувати монтаж, демонтаж та інше, табелі обліку роботи баштового крану ЕвроГру 60.12 за період з 01.09.2016 по 25.01.2018, паспорт крану EuroGru 60.12, висновок експертизи № 32349901-03.1-10-0264.16 щодо відповідності машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки, наказ № 39-ОП від 29.07.2016 про призначення відповідальних осіб, табелі обліку роботи баштового крану.
На підтвердження господарських операцій із ФОП ОСОБА_2 надано табелі обліку роботи баштового крану за період з 01.04.2017 по 30.06.2018 та відповідні акти прийому-передачі виконаних робіт, з яких за перший-другий квартали 2018 року, поміж інших акт № 10 від 20.01.2018 на суму 140   400,00 грн та акт № 16 від 30.06.2018 на суму 58   320,00 грн, яких не надано, за даними Акту перевірки.
Згідно зі ст.    1, ст.    3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»  первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції    (ч. 1 та ч. 2  ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивача відповідних первинних документів як підстав для бухгалтерського обліку господарських операцій, якими зафіксовані факти їх здійснення, відповідно до частини першої та другої  статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Стосовно обставин неподання позивачем під час перевірки податковому органу деяких з документів, на підставі яких формувались показники податкової звітності, колегія суддів зазначає наступне.
Норми податкового законодавства не обмежують період подання платником необхідних первинних документів лише часом проведення податкової перевірки.
Не дає підстави для такого висновку і пункт 44.6 статті 44  Податкового кодексу України, відповідно до якого у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності. Адже наведена норма Кодексу лише визначає статус показників податкової звітності, які не підтверджені необхідними документами під час перевірки, однак не обмежує право платника довести у судовому процесі обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, поданням виключно тих доказів, що надавались ним під час проведення податкової перевірки.
Аналогічна правова позиція була неодноразово викладена у постановах Верховного Суду від 05 березня 2019 року у справі № 820/18004/14, від 12 лютого 2019 року у справі № 820/6512/16 та інших. 
Відповідно до частини п`ятої  статті 242 КАС, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Право надавати заперечення щодо висновків податкового органу та долучати до матеріалів справи докази на підтвердження таких заперечень надається платнику як на усіх стадіях податкового контролю, так і на стадіях судового процесу, на яких допускається подання учасником процесу нових доказів.
Обов`язок суду оцінити відповідні докази за правилами  статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі -  КАС) є однією з гарантій встановлення об`єктивної істини у справі та прийняття правильного рішення  відповідно до вимог  статті 242 КАС.
Також з урахуванням того, що в силу приписів частини другої  статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України  в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, податковий орган не повинен обмежуватися встановленням формальних умов застосування податкового законодавства, та у випадку сумнівів у правомірності донарахування грошових зобов`язань повинен встановити, дослідити та оцінити усю сукупність обставин, що мають значення для оцінки поведінки платника у сфері оподаткування.
Оскільки позивачем до суду надано первинні документи    господарської діяльності з ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 , то висновки відповідача про відсутність у позивача зазначених документів не відповідають фактичним обставинам справи.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав скасування податкового повідомлення-рішення № 02882615140105 від 06.03.2019 року.
Доводи апеляційної скарги не підтверджують порушення позивачем норм Податкового кодексу, жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, а відтак не є підставою для скасування рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 липня 2020 року. 
До того ж, доводи апеляційної скарги є ідентичними тим, що вже були викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву, та яким судом першої інстанції було надано вірну правову оцінку. Решта доводів зводиться лише до цитування норм законодавства та акта перевірки безвідносно до фактичних обставин справи, встановлених судом першої інстанції.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.. 
Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України    та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ПБФ ГРУП» до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про скасування податкового повідомлення-рішення. 
Згідно з положеннями  ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до вимог  ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.
Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Керуючись ст.  243,  315,  316,  322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 липня 2020 року - залишити без задоволення. 
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 липня 2020 року - залишити без змін. 

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст.328 КАС України.
Повний текст постанови складено 28.10.2020. 

Головуючий суддя                                                                                                                                              Л.В. Бєлова 

Судді                                                                                                                                                                                          В.О. Аліменко, 

                                                                                                     Н.В. Безименна