Постанова                                                   
Іменем України                                         
 
30 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 761/18477/19
провадження № 61-7398св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Хопти С. Ф.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач - акціонерне товариство «Таскомбанк»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 вересня 2019 року у складі судді Савицького О. А. та постанову Київського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Махлай Л. Д., Кравець В. А., Мазурик О. Ф.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі, стягнення невиплаченої заробітної плати та невиплачених сум при проведенні розрахунку при звільненні. 
Позовна заява мотивована тим, що 09 серпня 2004 року загальними зборами акціонерів АКБ «ТАС-Комерцбанк» його обрано за основним місцем роботи головою спостережної ради банку. 
01 жовтня 2004 року позачерговими загальними зборами акціонерів                             АБ «Муніципальний» (правонаступником якого з 2005 року є                                               АБ «ТАС-Бізнесбанк») за сумісництвом його також обрано головою спостережної                    ради банку. На даний час правонаступником АБ «Муніципальний» та                                                                                                                               АБ «ТАС-Бізнесбанк» є АТ «Таскомбанк».
 
Стверджує, що з відома та за розпорядженням АБ «Муніципальний» він приступив до виконання обов`язків за сумісництвом, хоча про укладення з ним трудового договору на виконання роботи за сумісництвом йому не відомо, заробітну плату за виконання такої роботи він не отримував, розрахунок при звільненні з ним не проводився. 
 
Зазначає, що 07 червня 2006 року його звільнено з посади голови спостережної ради АБ «ТАС-Бізнесбанк» без законної підстави та з порушенням встановленого законом порядку.
 
На підставі вказаного просив визнати незаконним звільнення та поновити його на посаді голови спостережної ради АБ «ТАС-Бізнесбанк», стягнути з                              АТ «Таскомбанк» на його користь невиплачену заробітну плату у сумі                  75 114,00 грн за виконання ним за сумісництвом посадових обов`язків голови спостережної ради АБ «Муніципальний» та АБ «ТАС-Бізнесбанк» за фактично відпрацьований період та невиплачені суми при проведенні розрахунку у розмірі 4 702,00 грн.
 
Короткий зміст судових рішень 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 вересня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 вересня 2019 року змінено шляхом виключення із мотивувальної частини рішення посилання на пропуск позивачем строку звернення до суду, який встановлений статтею 233 КЗпП України.
В іншій частині рішення залишено без змін.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_1 міг здійснювати свої повноваження на підставі довіреності як особа, що є представником акціонера АБ «Муніципальний». Позивачем не надано ні копії трудового договору, ні копії наказу про його призначення на посаду голови спостережної ради банку, а також документів на підтвердження допуску його до роботи за сумісництвом, що свідчило б про укладення такого трудового договору. Оскільки трудові відносини між сторонами не виникали, вимоги про поновлення на роботі, стягнення невиплаченої заробітної плати та невиплачених сум при проведенні розрахунку є безпідставними.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 травня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 29 травня 2018 року у                             справі № 920/432/17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 6-23/08, провадження № 14-367цс (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Також заявник вказує на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Доводи заявника зводяться до того, що суди не надали оцінки доказам на підтвердження факту його допуску до роботи на посаді голови спостережної ради АБ «Муніципальний» за сумісництвом та укладення між ним та власником трудового договору в усній формі. Вказує, що суд апеляційної інстанції застосував положення законодавства, які були чинними на момент ухвалення рішення, а не на час виникнення спірних правовідносин, чим порушив принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У поданому відзиві на касаційну скаргу АТ «Таскомбанк» зазначає, що підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами встановлено, що 09 серпня 2004 року загальними зборами акціонерів АКБ «ТАС-Комерцбанк» ОСОБА_1 обраний за основним місцем роботи головою спостережної ради банку. Відповідно до наказу голови правління                 АКБ «ТАС-Комерцбанк» від 10 серпня 2004 року № 163-к на підставі рішення загальних зборів акціонерів та рішення правління банку внесено та затверджено зміни до штатного розкладу АКБ «ТАС-Комерцбанк» щодо введення посади голови спостережної ради та встановлено позивачу посадовий оклад у сумі 36 750,00 грн. Запис про обрання ОСОБА_1 головою спостережної ради внесено до його трудової книжки.
 
Відповідно до наказу голови правління АКБ «ТАС-Комерцбанк» від 29 травня 2006 року № 208-к позивача звільнено з посади голови спостережної ради за власним бажанням згідно зі статтею 38 КЗпП України на підставі його заяви та рішення засідання загальних зборів акціонерів АКБ «ТАС-Комерцбанк»                     від 29 травня 2006 року, протокол № 19. Запис про звільнення ОСОБА_1 також внесено до його трудової книжки.
 
Відповідно до пункту 5 протоколу позачергових загальних зборів акціонерів                                          АБ «Муніципальний» від 01 жовтня 2004 року вирішено обрати головою спостережної ради банку представника акціонера ЗАТ «Холдингова компанія Теко-Дніпрометиз» ОСОБА_1 .
 
При цьому у протоколі зазначено, що, враховуючи вимоги чинного законодавства України, зокрема Закону України «Про захист економічної конкуренції», пункт 5 цього рішення набуває чинності з моменту отримання                   АКБ «ТАС-Комерцбанк» дозволу Антимонопольного комітету України на концентрацію.
 
У протоколі загальних зборів акціонерів АБ «ТАС-Бізнесбанк» (з 2005 року правонаступник АБ «Муніципальний») від 07 червня 2006 року зазначено, що акціонер ЗАТ «Холдингова компанія Теко-Дніпрометиз» припиняє повноваження представника ОСОБА_1 та надає довіреність на представництво у спостережній раді АБ «ТАС-Бізнесбанк» іншій особі, яку запропоновано обрати до складу спостережної ради як представника ЗАТ «Холдингова компанія                       Теко-Дніпрометиз».

 
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;                  2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими та підстав для їх скасування немає.
 
Згідно зі статтею 21 Кодексу законів про працю України (тут і надалі - КЗпП України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) трудовим  договором є угода між працівником і власником підприємства, установи,   організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою  працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з   підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови  праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством  про  працю,  колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої   здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення  трудового  договору 
на одному або одночасно на декількох підприємствах,  в  установах, організаціях,   якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.
 
Відповідно до частини першої, третьої та четвертої статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.
 
Як вбачається з матеріалів справи,відповідно до протоколу позачергових загальних зборів акціонерів від 01 жовтня 2004 року головою спостережної ради банку вирішено обрати представника акціонера ЗАТ «Холдингова компанія                                  Теко-Дніпрометиз»  ОСОБА_1 . Водночас зазначено, що вказане рішення набирає чинності з моменту отримання АКБ «ТАС-Комерцбанк» дозволу Антимонопольного комітету України на концентрацію. У подальшому, 07 червня 2006 року, акціонер припинив повноваження представника ОСОБА_1 та видав довіреність на представництво у спостережній раді іншій особі. Доказів отримання АКБ «ТАС-Комерцбанк» дозволу Антимонопольного комітету України на концентрацію, що було умовою для набрання чинності рішенням про обрання позивача головою спостережної ради банку, матеріали справи не містять. 
 
Судами встановлено, що заявник працював за трудовим договором у                  АКБ «ТАС-Комерцбанк», про що свідчать записи у трудовій книжці, копія наказу про введення в штатний розклад банку посади голови спостережної ради та встановлення посадового окладу, копія наказу про звільнення, та достовірно знав про те, що будь-який інший трудовий договір з ним не укладався. Більше того, позивач був обізнаний, що посада голови спостережної ради не внесена до штатного розкладу АБ «Муніципальний», та повідомлений про те, що за виконання обов`язків голови спостережної ради він не буде отримувати заробітну плату.
 
Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що ОСОБА_1 міг здійснювати свої повноваження на підставі довіреності та діяти як особа, що є представником акціонера ЗАТ «Холдингова компанія Теко-Дніпрометиз». Оскільки позивач не вступав у трудові правовідносини із АБ «Муніципальний», його трудові права та інтереси відповідачем не порушені.
 
Відповідно до частини першої статті 39 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), спостережна рада банку обирається загальними зборами учасників з числа учасників банку або їх представників. Члени спостережної ради банку не можуть входити до складу правління (ради директорів) банку, ревізійної комісії банку. 
 
Отже, законодавством передбачена можливість формування спостережної ради банку не тільки з числа учасників, а й з числа представників учасників банку. Таким чином, безпідставними є твердження заявника про неможливість обрання до складу спостережної ради фізичних осіб, які не є акціонерами товариства, а є представниками одного з акціонерів - юридичної особи.
 
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до частини другої та восьмої статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції під час судового засідання, яке відбулося 02 вересня 2019 року, досліджувалися письмові докази, наявні у матеріалах справи. Отже, необґрунтованими є посилання заявника на те, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального права не дослідив докази, які були додані позивачем до його клопотань про приєднання доказів до матеріалів справи від 09 липня 2019 року та від 01 вересня 2019 року.
 
Також безпідставними є твердження заявника про незаконну відмову апеляційним судом у задоволенні клопотання позивача про приєднання доказів, доданих до апеляційної скарги, та витребування нових доказів, оскільки такі докази були подані із порушенням встановлених законом строків для їх подання, а позивачем не було надано доказів неможливості їх вчасного подання з причин, що об`єктивно не залежали від нього, про що апеляційним судом було обґрунтовано зазначено.
 
Посилання заявника на неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 6-23/08, провадження № 14-367цс, у постанові Верховного Суду від 29 травня 2018 року у справі № 920/432/17, а також у постановах Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17, провадження № 14-288цс19, від 04 вересня 2019 року у справі № 639/7056/17, провадження № 61-11947св19, від 18 лютого 2020 року у справі № 229/172/18, провадження № 61-44013св18, від 23 січня           2018 року у справі № 273/212/16-ц, провадження № 61-787св17, не приймаються судом, оскільки у наведених постановах та оскаржуваних судових рішеннях встановлено різні фактичні обставини.
 
Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що питання поновлення на роботі та стягнення невиплаченої заробітної плати може вирішуватися у трудових спорах за наявності трудових відносин між сторонами. Позивачем не доведено факту виникнення трудових відносин між ним та банком, оскільки він мав здійснювати свої повноваження на підставі довіреності як особа, що є представником акціонера банку, а тому відсутні підстави для поновлення на роботі, стягнення невиплаченої заробітної плати та невиплачених сум при проведенні розрахунку при звільненні.
Доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування законних і обґрунтованих судових рішень, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який обґрунтовано їх спростував.
У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Щодо твердження заявника про застосування апеляційним судом до спірних правовідносин пункту 6 частини першої статті 24 КЗпП України щодо обов`язковості додержання письмової форми при укладенні трудового договору з фізичною особою, а також застосування частини третьої статті 24 КЗпП України в редакції, чинній на момент ухвалення рішення, а не на час виникнення спірних правовідносин, колегія суддів зазначає наступне.
 
Згідно з частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Виходячи з того, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, колегія суддів вважає, що посилання судом апеляційної інстанції на пункт 6 частини першої статті 24 КЗпП України, а також на частину третю статті 24 КЗпП України в редакції, що була чинною на момент ухвалення рішення, а не на час виникнення спірних правовідносин, не впливає на правильність розгляду справи та не є підставою для скасування правильних по суті та законних судових рішень.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 вересня2019 року у незміненій частині та постанову Київського апеляційного суду від 25 лютого   2020 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Н. Ю. Сакара
 
О. В. Білоконь
 
С. Ф. Хопта