ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4691/20 Справа № 202/3939/16-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 27     

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 року                                                                 м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,
суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,
при секретарі - Пивоваровій А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 
на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 04 лютого 2020 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа - Приватний нотаріус Томаківського районного нотаріального округу Корнієнко Юрій Валентинович, про визнання договорів позики недійсними, покладання прав і обов`язків позичальника,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року позивачі звернулись з позовом про визнання договорів позики недійсними до ОСОБА_6 посилаючись на те, що 31 жовтня 2012 року ОСОБА_7 уклав договори позики з ними, позивачами. Відповідно до договору позики між ОСОБА_7 і ОСОБА_1 , вона отримала у власність 160 000 грн. строком до 31 жовтня 2022 року. Всі інші позивачі, відповідно до договорів позики, отримали у власність по 80 000 грн. на такий саме строк. Проте грошові кошти за цими договорами позики вони, позивачі, не отримували. Фактично по даним договорам грошові кошти отримала одна особа - ОСОБА_6 , оскільки в нього були певні борги станом на жовтень 2012 року і саме на його прохання вони, позивачі, підписали дані договори позики. Вважаючи дані договори позики удаваними, позивачі просили визнати їх недійсними і покласти права і обов`язки позичальника на ОСОБА_6 .
Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 04 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю правових підстав для задоволення позовних вимог позивачів про визнання договорів позики недійсними з підстав їх удаваності і покладання на відповідача ОСОБА_6 прав та обов`язків позичальника. Суд вважає, що позивачами не доведено, що укладаючи договори позики з ОСОБА_7 , вони мали на меті приховати інший правочин. Суд першої інстанції врахував те, що позивачі звернулися до суду за захистом своїх прав та інтересів поза межами позовної давності. Однак, виходив із того, що позовна давність застосовується лише при наявності порушеного права, яке позивачами не доведено. 
В апеляційній скарзі, позивачі посилаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, проігнорував доводи позивачів та надані ними докази, незаконно відмовив в задоволенні позову та як доводи апеляційної скарги виклали позовні вимоги. 
Посилались на дотримання ними позовної давності на звернення до суду першої інстанції з вищевказаним позовом.
Позивач правом, передбаченим ст.360 ЦПК України, не скористався.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що 31 жовтня 2012 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 укладені договори позики про передачу у власність грошових коштів у сумі 80 000 грн. кожному, а ОСОБА_1 - у сумі 160 000 грн. строком до 31 жовтня 2022 року. Між ОСОБА_4 і ОСОБА_7 договір позики на суму 80 000 грн. укладений 01 листопада 2012 року. 
Дані договори посвідчені приватним нотаріусом Томакіського районного нотаріального округу Корнієнко Ю.В. підписані сторонами, які своїми підписами підтвердили, що однаково розуміють значення, умови договорів та їх правові наслідки, заперечень щодо умов не мають (т. 2, а.с. 115-175). 
Під час розгляду справи в суді першої інстанції встановлено, що позивачі, звернувшись до суду з цим позовом у червні 2016 року, пропустили встановлений законодавством строк позовної давності.
Проте суд першої інстанції при прийнятті рішення по справі не застосував наслідки пропуску строку позовної давності до даних правовідносин, оскільки є самостійні підстави для відмови у задоволенні позову по суті пред`явлених позивачами вимог.
Суд апеляційної інстанції повністю погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність передбачених законом підстав для визнання договорів позики, укладених між сторонами, недійсними. 
Статтями 626, 627 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема в третій частині вказаної статті передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; в п`ятій - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Воля є бажанням, наміром особи вчинити правочин, однак для його вчинення необхідна не тільки воля, а ще й доведення цієї волі до відома інших осіб.
Таким чином волевиявлення є способом, яким внутрішня воля особи виражається зовні. Для чинності правочину волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, тобто формування волевиявлення має бути вільними від чинників, що могли б викривати уяву особи про зміст правочину (помилка, обман) або створити бачення наявності внутрішньої волі за її відсутності (погроза, насильство). Волевиявлення буває прямим і побічним (конклюдентним).
Отже для того, щоб з`ясувати внутрішню волю (бажання) позивача щодо укладення оспорюваного договору необхідно брати до уваги його зовнішню поведінку.
Як вбачається із матеріалів справи між сторонами були укладені договори позики, підписані сторонами, які своїми підписами підтвердили, що однаково розуміють значення, умови договорів та їх правові наслідки, заперечень щодо умов не мають, та посвідчені приватним нотаріусом Томакіського районного нотаріального округу Корнієнко Ю.В. 
У зв`язку з чим, підписання оспорюваних договорів - стало результатом досягнення згоди з усіх істотних умов договору, та засвідчило згоду всіх сторін правочину на виникнення взаємних прав та обов`язків відповідно до умов договору позики.
Таким чином, справжня внутрішня воля сторін станом на момент укладення договорів позики та відповідних доповнень і змін до нього полягала у бажанні сторін укласти саме договори позики, та проявилась зовні у підписанні ними відповідних договорів, що було засвідчено нотаріусом у відповідності до норм цивільного законодавства.
Доказів, які б спростовували встановлені обставини позивачами до суду не надано та матеріали справи не містять.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (абз. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК).
Обов`язки за договором позики виникають лише для однієї сторони - позичальника. Отримавши у власність передані позикодавцем гроші або речі, визначені родовими ознаками, позичальник стає зобов`язаним повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей такого ж роду і якості, що встановлено ст. 1049 ЦК України.
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Оскільки при укладенні договорів позики сторони мали на меті набути відповідні права та обов`язки позикодавця ( ОСОБА_7 ) та позичальників ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ), правові підстави для визнання правочину (договору позики) недійсним з підстав його фіктивності, відсутні.
Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним (правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 7 вересня 2016 року у справі №6-1026цс16).
Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.
Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.
Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору позики, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.
У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Тобто воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен указати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.
Проте позивачами не доведено а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що сторони при укладенні договору позики мали на меті зобов`язальні відносини лише до позичальника ОСОБА_6 . 
Узагальнюючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову з підстав його недоведеності, оскільки перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. 
Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц. 
Доводи апеляційної скарги про вільне тлумачення судом першої інстанції положень ст.235 ЦК України, висновки суду першої інстанції не спростовують, оскільки посилання позивачів як на підставу задоволення позову та визнання правочинів недійсними у зв`язку з їх удаваністю на підставі ст.ст. 203,215,235 ЦК України не підтверджено матеріалами справи та встановленими обставинами у справі.
Доводи апеляційної скарги про незастосування судом положень ст.ст.200,206 ЦПК України не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються висновком Великої Палати Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) згідно якого встановлення обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не взято до уваги доводи позивачів, не надано правової оцінки показанням свідків та аудіозапису засідання комісії не впливають на висновки суду, оскільки були предметом розгляду в суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки не підтверджують обставини, якими позивачі обґрунтовують свої вимоги. 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 12,13,81,89 ЦПК України). 
Таким чином, доводи та вимоги апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. 
Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, - 

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - залишити без задоволення.
Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 04 лютого 2020 року - залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді:                                                                        М.Ю. Петешенкова

                                                                               Н.М. Деркач

                                                                               М.М. Пищида