ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.2020 року                                  м.Дніпро                             Справа №  904/5753/19
Центральний  апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого  судді: Мороза В.Ф. - доповідач, 
суддів: Чередко А.Є., Кузнецова В.О.
секретар судового засідання Кандиба Н.В.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фудком" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 05.08.2020 (суддя  Євстигнеєва Н.М.)
у справі №904/5753/19
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фудком", м. Київ 
до відповідача-1:  Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнипак Групп", м. Дніпро 
відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпровська друкарня", м. Дніпро
про визнання недійсним договору поруки  

ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Фудком" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом, яким просить визнати недійсним договір поруки №0312/2018 від 03.12.2018, укладений між ТОВ "Юнипак Групп" та ТОВ "Дніпровська Друкарня".
Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 05.08.2020 в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Фудком", до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнипак Групп", відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпровська друкарня" про визнання недійсним договору поруки було відмовлено.
Не погодившись з вказаним рішенням Товариством з обмеженою відповідальністю "Фудком" подано апеляційну скаргу, згідно якої останнє просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 05.08.2020 у справі №904/5753/19 та визнати недійсним Договір поруки №0312/2018 від 03.12.2018.
В обґрунтування поданої скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції не надано правову оцінку усім аргументам та доказам позивача у їх сукупності, а саме щодо: волевиявлення і управлінський інтерес в Договорі поруки збігається в одній особі; жодною стороною Договору поруки не вживались заходи на виконання його умов; сторонами не проводилось досудове врегулювання спору; відповідач-2 не повідомляв позивача про вимогу відповідача-2 виконати зобов`язання; мета укладеного Договору поруки переслідує іншу мету, відмінну від забезпечення виконання зобов`язання, а саме розгляд спору в господарському суді, а не в третейському, як того вимагає Договір поставки. 
Наголошує, що судом не перевірено заздалегідь наявний у сторін умисел укласти оспорюваний договір поруки з метою нівелювання третейського застереження та зміни підсудності спору.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 14.09.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Фудком" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 05.08.2020 у справі №904/5753/19, розгляд апеляційної скарги призначено у судовому засіданні з викликом сторін на 08.10.2020р. о 15 год. 30 хв..
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 25.09.2020 розгляд справи призначено в судове засідання на 22.10.2020 о 14:30 год..
У судовому засіданні 22.10.2020 оголошено перерву в судове засідання на 19.11.2020 о 15:30 год..
Від Товариства з обмеженою відповідальністю "Фудком" надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у справі.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 09.11.2020 вирішено судове засідання у справі, призначене на 19.11.2020 о 15:30 год. провести в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із забезпеченням її проведення для  Товариства з обмеженою відповідальністю "Фудком" або його представника - Стеченко Ярослава Вікторовича з використанням власних технічних засобів в системі відеоконференцзв`язку "EasyCon" (https://vkz.court.gov.ua/).
Відповідачі правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
В судове засідання 19.11.2020 року з`явився представник відповідача-1; представник апелянта приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та перевіривши правильність висновків місцевого господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
          Як встановлено судом першої інстанції, 24.02.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фудком" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сінергія Групп" (постачальник) укладено (з протоколом розбіжностей) Договір поставки №NF988 (4600042524), відповідно до умов якого (п.1.1.) постачальник зобов`язується поставляти товар по цінах і в асортименті, що вказуються в Специфікації, відповідно до поданих замовлень, а покупець зобов`язується приймати такі товари і оплачувати (а.с.143-153 т.1).
03.12.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Юнипак Групп" (кредитор), в особі ОСОБА_1 , що діє на підставі Статуту та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дніпровська друкарня" (поручитель), в особі ОСОБА_2 , який діє на підставі довіреності, укладено Договір поруки №0312/2018.
За змістом п. 1.1. договору поруки, поручитель (Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпровська друкарня") поручається перед кредитором (Товариством з обмеженою відповідальністю "Юнипак Групп") за виконання обов`язку Товариством з обмеженою відповідальністю "Фудком" щодо оплати поставленого кредитором товару за договором, передбаченим розділом 2 цього договору.
Поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором за належне виконання боржником умов основного договору (п. 1.2. договору поруки).
Під Основним договором в цьому договорі розуміють договір поставки № NF988 (4600042524) від 24.12.2017, що укладений між кредитором (в основному договорі - ТОВ "Юнипак Групп") та боржником ( в основному договорі - ТОВ "Фудком").
Згідно п. 3.1. договору поручитель солідарно з боржником відповідає перед кредитором за виконання боржником своїх зобов`язань згідно Основного договору у сумі, що дорівнює сумі виниклої заборгованості боржника з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення зобов`язання, трьох відсотків річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, а також судових витрат, за їх наявності.
Договір поруки набуває чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін і діє протягом строку дії основного договору (п. 5.1. договору поруки).
          Звертаючись з позовом, Позивач вважав договір поруки фіктивним правочином, який у відповідності до ст. 234 ЦК України визнається судом недійсним, проти чого заперечує відповідач-1, що і є причиною виникнення спору.
          Суд першої інстанції, враховуючи недоведеність порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, дійшов висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.
          Апеляційний господарський суд погоджується з даним висновком місцевого господарського суду та зазначає наступне з приводу викладених доводів апеляційної скарги.
Згідно частини 1 статті 15 та частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Положення ч. 2 ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).
Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. (ч. 1 ст. 202, ст. 205 ЦК України)
Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановленні в статті 203 ЦК України. Так, відповідно до частин 1-3, 5, 6 цієї зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
В силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору (правочину), позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.
Згідно вимог статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України.
Таким чином, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.
При вирішенні спорів про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, підлягає встановленню наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, за результатами вирішення спору в судовому рішенні вказується в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.
З системного аналізу змісту статей 16, 203, 215 ЦК України слідує висновок, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.
Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину.
Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Спір по справі стосується наявності підстав для визнання недійсним договору поруки.
Підставами позову ТОВ "Фудком" було зазначено:
- договір поруки було укладено без наміру створити правові наслідки, які обумовлені цим правочином (не з метою поручительства), а виключно для нівелювання пункту договору поставки, в якому викладене третейське застереження  з метою унеможливлення розгляду спору  ТОВ "Юнипак Групп" та ТОВ "Фудком" в третейському суді. ТОВ "Юнипак Групп" у квітні 2019 року звернулось до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до ТОВ "Фудком" та ТОВ "Дніпровська друкарня" про солідарне стягнення заборгованості у розмірі 974 281, 24 грн., інфляційних втрат в розмірі 5 171, 73 грн., 3% річних в розмірі 2 184,26 грн. за договором поставки № NF988 (4600042524) від 24.02.2017, що укладено між ТОВ "Юнипак Групп" та ТОВ "Фудком";
- згідно п. 10.2 Договору поставки №NF988 (4600042524) від 24.02.2017 у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, Сторони, керуючись ст. 5 Закону України "Про третейські суди", домовляються про те, що всі спори, розбіжності та вимоги, що виникають з даного Договору чи у зв`язку з ним, підлягають розгляду і вирішенню в Постійно діючому Третейському суді при Товарній біржі "Київська Універсальна Біржа", за адресою: м. Київ, Залізничне шосе, 57, рішення якого є остаточними і обов`язковими для обох Сторін, і оскарженню не підлягають, крім випадків передбачених Законом України "Про третейські суди". Сторони погодили, що в процесі розгляду та вирішення спорів буде застосовуватися Регламент Третейського суду при Товарній біржі "Київська Універсальна Біржа". Правом, що регулює даний Договір - є матеріальне право України.
- договір поруки було укладено саме з метою штучної зміни юрисдикції, що дозволяє ТОВ "Юнипак Групп" звернутися з позовом до ТОВ "Фудком" до Господарського суду м. Києва, замість Постійно діючого Третейського суду при Товарній біржі "Київська Універсальна Біржа";
- в силу статті 234 ЦК України договір поруки є фіктивним договором, оскільки: співпадає місцезнаходження обох відповідачів (49000, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Байкова, буд. 61), перелік засновників ( ОСОБА_1 ), адреси засновників ( АДРЕСА_1 ), прізвище, ім`я, по-батькові, дата обрання (призначення) осіб, які обираються (призначаються до органу управління юридичної особи ( ОСОБА_1 ). Товариство з обмеженою відповідальністю "Фудком" не має жодних, крім оскаржуваних, відносин з ТОВ "Дніпровська друкарня";
- від імені поручителя ТОВ "Дніпровська друкарня" договір укладено Христенко О.О., який діє на підставі довіреності, при цьому реквізити довіреності (її номер та дата) не вказані;
- фіктивність правочину підтверджується також тим, що директор ТОВ "Дніпровська друкарня" надав до господарського суду м. Києва (справа №910/4937/19) заяву про визнання поручителем позовних вимог;
- ТОВ "Юнипак Групп" не мав достатніх правових підстав укладати договір поруки з ТОВ "Дніпровська Друкарня", оскільки договором поставки таке право не передбачено. Згідно п. 12.5 договору поставки необхідно було отримати письмову згоду позивача на укладення договору поруки, а також, чинним законодавством не вимагається забезпечувати договори поставки, що імплементується зі ст. 548 ЦК України.
Так, матеріалами справи підтверджується, що предметом договору поруки є забезпечення поручителем перед кредитором виконання зобов`язань Товариства з обмеженою відповідальністю "Фудком" щодо оплати поставленого кредитором товару за договором поставки від 24.02.2017.
Відповідно до статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.
Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч.1 ст. 548 ЦК України).
За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб (ст.553 ЦК України).
З урахуванням абзацу першого частини другої статті 207, частини першої статті 547 та   статті 553 ЦК України договір поруки є чинним за умови його укладення у письмовій формі та підписання кредитором і поручителем.
Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою, встановлені статтею 554 ЦК України:
- у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя;
- поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки;
- особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.
Таким чином, згідно з приписами статей 553, 554 ЦК України, договір поруки укладається кредитором і поручителем за зобов`язанням, яке забезпечується договором поруки. Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником у зобов`язанні, забезпеченому порукою. Обов`язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством України не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки. Відповідно, відсутність зазначеної згоди не порушує й умов дійсності договору поруки та не є підставою для визнання його недійсним.
Наведене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладеним в постанові від 08 серпня 2018 року (справа № 910/174/17).
А відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, поручителем за спірним договором поруки є Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпровська друкарня", а кредитором - Товариство з обмеженою відповідальністю "Юніпак Групп".
Водночас з позовом про визнання недійсним договору поруки у цій справі звернувся боржник (покупець) за договором поставки (ТОВ "Фудком"), тобто особа, згода якої на укладення договору не вимагається.
Доводи щодо порушення відповідачами умов договору поставки (п. 12.5), яким передбачено заборона сторонам договору на передачу своїх прав і обов`язків за договором третім особам, без письмової згоди на це іншої сторони, свого підтвердження не знайшли, оскільки матеріалами справи не підтверджується ані укладення договору переведення боргу, ані відступлення права вимоги в порядку статей 512, 514 Цивільного кодексу України.
Згідно зі ст. 626 ЦК порука створює права для кредитора та обов`язки для поручителя, безпосередньо на права та обов`язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов`язань не впливає, оскільки зобов`язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються.
Апелянт (позивач) зазначає, що договір поруки укладено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином, а виключно для нівелювання пункту договору поставки, в якому викладене третейське застереження, тобто з метою унеможливлювання розгляду спору ТОВ "Юнипак Групп" та ТОВ "Фудком" в третейському суді.
Згідно п. 10.2. договору поставки №NF988 (4600042524) від 24.12.2017, у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, Сторони, керуючись ст. 5 Закону України "Про третейські суди", домовляються про те, що всі спори, розбіжності та вимоги, що виникають з даного Договору чи у зв`язку з ним, підлягають розгляду і вирішенню в Постійно діючому Третейському суді при Товарній біржі "Київська Універсальна Біржа", за адресою: м. Київ, Залізничне шосе, 57, рішення якого є остаточними і обов`язковими для обох Сторін, і оскарженню не підлягають, крім випадків передбачених Законом України "Про третейські суди". Сторони погодили, що в процесі розгляду та вирішення спорів буде застосовуватися Регламент Третейського суду при Товарній біржі "Київська Універсальна Біржа".
З даного приводу апеляційний суд зауважує, що наявність в договорі поставки № NF988 (4600042524) від 24.12.2017 умови щодо вирішення спору в третейському суді (п. 10.2) жодним чином не впливає на можливість сторін укласти договір поруки на забезпечення зобов`язань з оплати вартості поставленої продукції за договором поставки. І в жодному разі не свідчить про штучну зміну юрисдикції.
З матеріалів справи вбачається, що ТОВ "Юнипак Групп" (як постачальник за договором поставки) у квітні 2019 року звернулось до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до ТОВ "Фудком" (покупця) та ТОВ "Дніпровська друкарня" (поручителя) про солідарне стягнення заборгованості у розмірі 974 281,24 грн., інфляційних втрат в розмірі 5 171,73 грн., 3% річних в розмірі 2 184,26 грн. за договором поставки № NF988 (4600042524) від 24.02.2017, що укладено між ТОВ "Юнипак Групп" та ТОВ "Фудком" (справа № 910/4937/19).
Під час розгляду справи №910/4937/19 ТОВ "Дніпровська друкарня" подало до суду заяву про визнання позовних вимог у повному обсягу (а.с. 28 т. 1).
За твердженням ТОВ "Фудком", подання поручителем заяви про визнання позовних вимог свідчить про намагання отримати штучних процесуальних переваг під час розгляду справи №910/4937/19.
Колегія суддів вважає безпідставними дані твердження, оскільки право відповідача визнати позов повністю або в його частині передбачено п. 1 ч. 2 ст. 46 ГПК України. Суд, який розглядає справу, не приймає визнання позову відповідачем, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє (ч. 6 ст. 46 ГПК України).
Тобто, використання стороною своїх процесуальних прав не свідчить про надання (отримання) йому процесуальних переваг, питання правомірності звернення з такою заявою має вирішуватись при розгляді справи №910/4937/19.
Крім того, визнання позовних вимог повністю чи в частині одним відповідачем, не створює обов`язку для іншого та будь-яких правових наслідків для тієї сторони, яка заперечує проти позовних вимог. В такому випадку суд розглядає справу у відповідності до приписів ГПК України і кожна сторона самостійно доводить обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, рівно як і несе особистий ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Щодо доводів про співпадіння місцезнаходження обох відповідачів (49000, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Байкова, буд. 61), переліку засновників ( ОСОБА_1 ), адреси засновників ( АДРЕСА_1 ), прізвище, ім`я, по-батькові, дата обрання (призначення) осіб, які обираються (призначаються до органу управління юридичної особи ( ОСОБА_1 ), апеляційний суд зазначає наступне.
Порядок реєстрації юридичних осіб передбачено Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань".
Згідно ч.2 ст. 9 цього Закону, в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про юридичну особу, крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб, зокрема: найменування юридичної особи, у тому числі скорочене (за наявності) (п.1); перелік засновників та учасників юридичної особи: прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), дата народження, країна громадянства, місце проживання, реєстраційний номер облікової картки платника податків (за наявності), серія та номер паспорта, якщо засновник - фізична особа; найменування, країна резидентства, місцезнаходження та ідентифікаційний код, якщо засновник - юридична особа; відмітка про закінчення повноважень засновника громадського формування у зв`язку з державною реєстрацією; (п.8); місцезнаходження юридичної особи (п.10); відомості про органи управління юридичної особи (п.12); відомості про керівника юридичної особи та про інших осіб (за наявності), які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта), дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи (п.13).
Таким чином, наявність однакової адреси місцезнаходження, засновників, керівних органів обох відповідачів, не є порушенням чинного законодавства. Кількість підприємств, які можуть бути засновані (створені) однією фізичною (юридичною) особою чинним законодавством не обмежено.
Так, Договір поруки від імені поручителя - Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпровська друкарня", укладено Христенко О.О., який діяв на підставі довіреності від 03.12.2018 (копія довіреності міститься в матеріалах справи (а.с.91 т.1). Також відповідачем-1 надано до справи наказ №0312/18 від 03.12.2018, яким ОСОБА_2 був уповноважений на підписання від імені товариства договору поруки від 03.12.2018 (а.с.92). Відсутність в договорі поруки номера та дати видачі довіреності, на підставі якої діяв ОСОБА_2 при укладанні договору поруки, не спростовує факт її видачі, тим більше, що ТОВ "Дніпровська друкарня" підтверджує дійсність цієї довіреності та визнає обставини укладання договору поруки, і такий спосіб укладання Договору поруки не суперечить чинному законодавству України, а отже доводи апелянта в цій частині обґрунтовано відхиляються судом.
Що стосується тверджень про те, що жодною стороною Договору поруки не вживались заходи на виконання його умов, то дані обставини не є підставою для визнання його недійсним, виходячи з приписів ст. 215 ЦК України, так само, як і не виконання його умов, зокрема, щодо не проведення досудового врегулювання спору.
Сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не робить його фіктивним (правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладений в постанові від 13 серпня 2019 року (справа № 912/2185/16).
Стосовно невиконання поручителем обов`язку щодо повідомлення боржника про вимогу кредитора, колегія суддів зазначає, що правові наслідки такої бездіяльності визначені ч. 1 ст. 555 ЦК України - якщо поручитель не повідомить боржника про вимогу кредитора і сам виконає зобов`язання, боржник має право висунути проти вимоги поручителя всі заперечення, які він мав проти вимоги кредитора; однак ця обставина жодним чином не впливає на дійсність укладеного договору поруки, а отже доводи в цій частині апеляційної скарги є безпідставними.
Крім того, як передбачено ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.
Згідно ст. 540 ЦК України якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.
А відповідно до статті 543 Цивільного кодексу України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
Відносно тверджень апелянта про те, що договір поруки укладено за відсутності економічної вигоди від укладення цього договору, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю "Фудком" не має жодних, крім оскаржуваних, відносин з ТОВ "Дніпровська друкарня", апеляційний суд наголошує, що відсутність будь-яких відносин у позивача з відповідачем-2 не може свідчити про відсутність економічної вигоди та укладення договору з порушенням чинного законодавства.
Відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України  фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення (правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладений в постанові від 13 серпня 2019 року (справа № 912/2185/16).
Отже, для визнання зобов`язання таким, що вчинено фіктивно, закон вимагає наявність наступних умов: вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору; такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором. Відсутність хоча б однієї з цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов`язання вчинялося фіктивно. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.02.2018 по справі №909/330/16).
Окрім того, для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним. Як зазначено вище, визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. Вказана позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/23633/17.
Згідно ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Принцип змагальності сторін, закріплений у частині 3 статті 13 та частині 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 3 ст. 74 ГПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
За приписами ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Як передбачено ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (ст. 78 ГПК України).
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006 визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
За приписами частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці використовує принципи «баланс ймовірностей» або «розумна ступінь достовірності» (balance of probabilities) та «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt) для оцінки обставин справи та доказів (див. рішення BENDERSKIY v. Ukraine 15.11.2007 р.).
Верховний Суд в постанові від 27.11.2018 р. у справі № 914/2505/17 зазначив, що принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.
Аналізуючи викладене, апеляційний суд констатує, що доказування не може мати абстрактне значення та ґрунтуватися на припущеннях, а відповідні обставини, на які посилаються сторони, мають бути підтверджені поданими ними до суду належними доказами.
Враховуючи вищевикладене та з огляду на матеріали справи, судом апеляційної інстанції не встановлено обставин, які б у сукупності давали підстави для висновку про фіктивність спірного договору, тобто позивачем у межах цього провадження не доведено належними та допустимими доказами стверджувану ним в заявленому позові обставину щодо заздалегідь наявного у сторін умислу укласти оспорюваний договір поруки з метою нівелювання третейського застереження та зміни підсудності спору. 
У зв`язку з чим доводи позивача щодо недійсності договору поруки судом першої інстанції правомірно відхилено, як безпідставні.
Під час розгляду справи апелянтом не доведено належними та допустимими доказами наявності обставин (складових), які є підставами для визнання недійним Договору поруки від 03.12.2018 на підставі статті 234 Цивільного кодексу України.
Апеляційний суд наголошує, що згідно з положеннями статті 2 Господарського процесуального кодексу України та статей 15, 16 Цивільного кодексу України підставою для захисту прав (охоронюваних законом інтересів) є його порушення, невизнання або оспорення. Зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнання права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
У розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Звертаючись з позовом про визнання недійсним правочину, позивач згідно з вимогами статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення. Без доведення позивачем обставин недодержання сторонами в момент вчинення оспорюваного правочину конкретних вимог законодавства у суду відсутні підстави для задоволення відповідного позову.
Адже задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту. При цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Так, правом оспорювати правочин ЦК України   наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як "заінтересовані особи" (ст.ст. 215 216 ЦК України).
Згідно правового висновку зробленого Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 11.02.2020 у справі №922/1159/19, за відсутності визначення поняття "заінтересована особа" під такою слід розуміти тих, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.
Це може бути у випадках, коли:
- права заінтересованої особи порушені договором, який оспорюється, і можуть бути в такий спосіб відновлені або іншим чином захищені;
- інтереси такої особи можуть бути реалізовані, унаслідок чого вона здатна буде набути прав.
Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.
Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 25.05.2016 у справі №6-605цс16).
Отже, для звернення до суду з позовом, позивач повинен обґрунтувати не лише порушення відповідачами положень чинного законодавства, а і свій матеріально-правовий інтерес.
В свою чергу, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Водночас, для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж саме права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем/ами, за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду і в чому полягає їх порушення. Не встановивши, які права чи інтереси позивача порушені, не можна зробити висновок про визнання недійсним оспорюваного позивачем правочину.
Аналогічні висновки, викладені Верховним Суду України у постанові від 01.06.2016 у справі №920/1771/14, та Верховним Судом у постановах від 21.08.2019 у справі №584/1512/16-ц (провадження №61-21471св18), від 14.08.2018 у справі № 910/23369/17.
Апеляційний суд звертає увагу, що апелянтом (позивачем) не зазначено у позовній заяві та апеляційній скарзі, яке конкретно його право порушено спірним правочином, а також яким чином при задоволенні такого позову воно буде реально поновлене (захищене).
Із викладеного позивачем обґрунтування вбачається, що інтерес ТОВ "Фудком" полягає у тому, щоб спір про стягнення заборгованості за договором поставки розглядався не господарським судом м. Києва, а Постійно діючим Теретейським судом при Товарній біржі "Київська Універсальна Біржа", рішення якого оскарженню не підлягають, окрім випадків, передбачених Законом України "Про третейські суди".
Однак, саме по собі звернення ТОВ "Юнипак Груп" до ТОВ "Фудком" (боржник) та до ТОВ "Дніпровська друкарня" (поручитель) про стягнення заборгованості за договором поставки від 24.02.2017 не є за своєю правовою природою порушенням прав позивача, оскільки можливість звернення із позовом про стягнення грошових коштів є правом особи встановленим чинним законодавством України і дана обставина не може тлумачитись інакше.
Отже, апеляційний суд вважає недоведеним порушення певного суб`єктивного матеріального права або законного інтересу позивача у зв`язку з укладенням відповідачами спірного договору, вимоги про визнання недійсним якого заявлені.
Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 16.10.2019 року у справі № 525/505/16-ц).
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.06.2019р. у справі № 922/1500/18 та від 31.10.2019р. у справі № 916/1134/18.
Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України).
Колегія суддів зауважує, що місцевий господарський суд всебічно, повно та об`єктивно дослідив обставини справи, правильно визначив характер спірних правовідносин та застосував норми матеріального права при ухваленні оскаржуваного рішення.
Звертаючись з апеляційною скаргою, апелянт не спростував наведених висновків суду першої інстанції та не довів порушення норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права, як необхідної передумови для скасування прийнятого ним рішення.
Враховуючи встановлені вище обставини справи, зазначені положення законодавства, апеляційний господарський суд вбачає підстави, передбачені статтею 276 Господарського процесуального кодексу України, для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги - без задоволення.
Відповідно до   статті 129 Господарського процесуального кодексу України   судові витрати по сплаті судового збору покладаються на апелянта.
Керуючись статтями   269,   275-279 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фудком" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 05.08.2020 у справі №904/5753/19  залишити без задоволення.
Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 05.08.2020 у справі №904/5753/19 залишити без змін.
Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Фудком".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 04.12.2020р.

Головуючий суддя                                                                                                                                 В.Ф. Мороз

Суддя                                                                                          А.Є. Чередко 

Суддя                                                                                          В.О. Кузнецов