Постанова                                            
Іменем України
 
15 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 523/1993/18
провадження № 61-3749св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,        Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - Одеська міська рада,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 про витребування майна із чужого володіння 
за касаційною скаргою Одеської міської ради на постанову Одеського апеляційного суду від 28 січня 2020 року у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г.,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2018 року Одеська міська рада звернулася до суду з позовом, у якому просила витребувати від ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0265 га, кадастровий номер 5110137600:31:009:0042, з цільовим призначенням для індивідуального дачного будівництва, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1109181651101. 
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, Одеська міська рада посилалася на те, що                16 травня 2007 року Суворовський районний суд міста Одеси ухвалив заочне рішення у справі № 2-89/11 (№ 2-3107/07), яким задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Одеської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при державному комітеті України по земельних ресурсах» та Одеської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права власності і визнання права власності на земельну ділянку. Цим заочним рішенням визнано неправомірною відмову ОСОБА_3 про надання ОСОБА_2 згоди на приватизацію земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1   та визнано право власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0265 га, за вказаною адресою з цільовим призначенням для індивідуального дачного будівництва. На підставі зазначеного рішення суду ОСОБА_2 отримав державний акт на право власності на спірну земельну ділянку від 27 червня 2007 року серії ЯЕ №112130 та відчужив її на користь ОСОБА_1 . Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 04 листопада 2009 року заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку. Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 04 травня 2011 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду. Таким чином, заочне рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 16 травня 2007 року про визнання права власності на земельну ділянку є скасованим, відповідно ОСОБА_2 у встановленому порядку не набув права власності на земельну ділянку, а тому не мав жодних законних підстав для укладення будь-якого правочину щодо спірної земельної ділянки. Одеська міська рада не приймала рішення щодо передання чи відмови     у передання цієї земельної ділянки у власність або користування, отже, оформлення права приватної власності на користь фізичних осіб відбувалось            з порушенням прав територіальної громади міста Одеси. У зв`язку з цим просила задовольнити позов.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Суворовський районний суд міста Одеси рішенням від 14 листопада 2018 року позов задовольнив. Витребував від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради земельну ділянку площею 0,0265 га, кадастровий номер 5110137600:31:009:0042, з  цільовим призначенням для індивідуального дачного будівництва, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 61109181651101. Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, оскільки Одеська міська рада рішення щодо передання чи відмови у переданні спірної земельної ділянки у власність або користування не приймала, а тому земельна ділянка вибула з володіння територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради поза її волею. При цьому суд виходив           з того, що до заявлених позовних вимог про витребування майна позовна давність не застосовується.
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду
 
Одеський апеляційний суд постановою від 28 січня 2020 року рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 14 листопада 2018 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив.
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що оскільки ОСОБА_1                     є власницею будівлі, яка розташована на спірній земельній ділянці, а вимоги про витребування майна пред`явлені щодо всієї земельної ділянки, то з огляду на норми статті 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті                    120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) задоволення позову                       є неможливим. Водночас Одеська міська рада не позбавлена права на оспорення договору купівлі-продажу шляхом окремого звернення до суду. При цьому апеляційний суд дійшов висновку, що Одеська міська рада не пропустила строку звернення до суду з цим позовом, оскільки вона не була учасником договору купівлі-продажу земельної ділянки, а інформація про укладання цього договору внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно лише 07 грудня 2016 року. Тобто лише з цього часу вона могла дізнатися про порушення своїх прав і саме з цього дня починається перебіг позовної давності.
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи
 
У лютому 2020 року Одеська міська рада подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 28 січня 2020 року                         і залишити без змін рішення Суворовського районного суду міста Одеси                     від 14 листопада 2018 року.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд, відмовляючи                                 у задоволенні позову про витребування земельної ділянки з чужого володіння, дійшов безпідставного висновку, що позивач обрав неправильний спосіб захисту, оскільки (на думку суду) для ефективного захисту своїх прав Одеська міська рада повинна оскаржувати договір купівлі-продажу шляхом окремого звернення до суду. Такий висновок суперечить правовим висновкам Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду. Помилковим є і посилання апеляційного суду на неможливість витребування земельної ділянки через те, що на ній знаходиться належний відповідачці на праві власності літній будинок, оскільки попередній власник ( ОСОБА_2 )  отримав право власності на спірну земельну ділянку незаконно (без рішення уповноваженого органу), тобто на підставі рішення суду, яке в подальшому скасовано, тому і офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття права власності у нового власника ( ОСОБА_1 ) виникнути не могло. Тобто у цьому випадку застосування статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України буде порушувати права та інтереси територіальної громади міста Одеси на спірну земельну ділянку, яка вибула з її володіння не з її волі,                а іншим незаконним шляхом. Наведені правові норми підлягають застосуванню лише щодо земельних ділянок, на які первісний власник - користувач отримав своє право законно. Після витребування земельної ділянки ОСОБА_1 не позбавлена права звернутися до компетентного органу щодо оформлення спірної земельної ділянки в установленому законом порядку. Крім того, будівництво на земельній ділянці не є підставою, що легітимізує набуття права власності на земельну ділянку. Також скарга містить доводи про те, що суди першої та другої інстанцій дійшли правильного висновку, що Одеська міська рада не пропустила позовну давність.
 
У березні 2020 року  ОСОБА_1 одала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін, посилаючись на те, що це судове рішення є законним та обґрунтованим, ухвалене з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Вона є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, оскільки придбала її на підставі цивільно-правової угоди, яка є дійсною. При цьому зазначила, що заочне рішення Суворовського районного суду міста Одеси, на підставі якого  ОСОБА_2 видано державний акт на спірну земельну ділянку, не є правовстановлюючим документом, а є лише підставою для видачі такого документа, а тому скасування цього рішення не тягне за собою автоматичного скасування державної реєстрації земельної ділянки та державного акта на цю ділянку. Також вказувала на пропуск Одеською міською радою позовної давності.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
15 квітня 2020 року справа № 523/1993/18 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 вересня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи 
 
Суди встановили, що 16 травня 2007 року Суворовський районний суд міста Одеси ухвалив заочне рішення у справі № 2-89/11 (№ 2-3107/07), яким задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Одеської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при державному комітеті України по земельних ресурсах» та Одеської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права власності і визнання права власності на земельну ділянку. Цим заочним рішенням визнано неправомірною відмову ОСОБА_3 про надання ОСОБА_2 згоди на приватизацію земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 та визнано право власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0265 га, за вказаною адресою            з цільовим призначенням для індивідуального дачного будівництва. 
 
На підставі зазначеного рішення суду ОСОБА_2 отримав державний акт на право власності на спірну земельну ділянку від 27 червня 2007 року серії ЯЕ               № 112130. 
 
Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 04 листопада 2009 року заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду у загальному порядку.
 
Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 04 травня 2011 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду.
 
На підставі договору купівлі-продажу від 09 жовтня 2012 року ОСОБА_2 відчужив ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0265 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та літню житлову будівлю, розташовану на цій земельній ділянці, яка належала продавцю на підставі свідоцтва про право власності від 23 грудня 2005 року серії НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради.
 
Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та Інформації з реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 07 грудня 2016 року власником спірної земельної ділянки та літньої житлової будівлі є ОСОБА_1 .
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,              є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;              2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи                                 у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Перевіривши аргументи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд          у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для часткового задоволення касаційної скарги, виходячи з такого.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Згідно зі статтями 263-265 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно               і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. У мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду.
 
Зазначеним вимогам оскаржувана постанова відповідає не повною мірою.
 
Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову            в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_1                 є власницею будівлі, яка розташована на спірній земельній ділянці, а вимоги про витребування майна пред`явлені щодо всієї земельної ділянки, то з огляду на норми статті 377 ЦК України, статті 120 ЗК України, задоволення позову                          є неможливим. Водночас Одеська міська рада не позбавлена права на оспорення договору купівлі-продажу шляхом окремого звернення до суду. 
 
Зазначені висновки апеляційного суду є помилковими.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) зазначено, що: «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.          У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна                  з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей                387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей       387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка                    є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна           і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника».
 
Встановивши, що спірна земельна ділянка вибула з володіння позивача без його волі, а в подальшому ОСОБА_1 набула право власності на цю ділянку на підставі договору купівлі продажу, ефективним способом захисту порушеного права у цих правовідносинах є витребування спірного майна з підстав, передбачених статтями 387 і 388 ЦК України.
 
У зв`язку з цим безпідставним є висновок апеляційного суду, що позивач обрав неналежний спосіб захисту у цій справі. Визнання недійсним договору купівлі-продажу та державної реєстрації за  ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку (в разі доведення таких вимог) не призведе до ефективного поновлення прав позивача, оскільки за наслідками ухвалення рішення про задоволення такого позову земельна ділянка не буде повернена позивачеві. 
 
Таким чином, знайшли підтвердження доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
Відмовляючи у задоволенні позову через його необґрунтованість, апеляційний суд, серед іншого, дійшов висновку про те, що позивач не пропустив строку на звернення до суду з цим позовом. При цьому суд виходив з того, що Одеська міська рада не була учасником договору купівлі-продажу земельної ділянки,              а інформація про укладання договору внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно лише 07 грудня 2016 року. Тобто лише з цього часу вона могла дізнатися про порушення своїх прав і саме з цього дня починається перебіг позовної давності. Одеська міська рада звернулася з цим позовом 08 лютого                2018 року, тому позовна давність не пропущена.
 
Зазначений висновок апеляційного суду також є помилковим.
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). 
 
При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
 
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція)  (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем               у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).
 
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться                в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
 
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
 
Таким чином, пропущення позовної давності (встановленого законом строку на звернення до суду) за відсутності доказів про поважність причин пропуску якого, є підставою для відмови в позові, якщо особа не доведе, що про порушення права вона довідалася або могла довідатися в межах строку позовної давності.
 
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
 
ОСОБА_1 у суді першої інстанції подала заяву про застосування позовної давності, у якій посилалася на те, що Одеській міській раді з 2009 року - після оскарження заочного рішення стало відомо, що спірна земельна ділянка вибула з її володіння.
 
Суди попередніх інстанцій встановили, що заочним рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 16 травня 2007 року визнано неправомірною відмову ОСОБА_3 у наданні ОСОБА_2 згоди на приватизацію земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 та визнано право власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0265 га за вказаною адресою. 
 
На підставі цього рішення суду ОСОБА_2 отримав державний акт на право власності на спірну земельну ділянку від 27 червня 2007 року серії ЯЕ                              № 112130. 
 
У 2009 році Одеська міська рада звернулася із заявою про перегляд заочного рішення.
 
Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 04 листопада 2009 року заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду у загальному порядку.
 
Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 04 травня 2011 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду.
 
Тобто з 2009 року Одеській міській раді стало відомо про порушення її права на спірну земельну ділянку.
 
В оцінці спірних правовідносин Верховний Суд виходить з презумпції цивільного права про те, що власність зобов`язує, а також враховує те, що саме позивач повинен довести поважність причин пропуску позовної давності та факт своєї необізнаності про існування оскаржуваного рішення та оформлення на ім`я  ОСОБА_2 державного акта на право власності ще у 2007 році. При цьому особа, здійснюючи право власності на належне їй майно (особливо нерухоме), має діяти відповідально, зокрема виявляти турботу щодо цього майна, бути обізнаним про його стан тощо. 
 
Дізнавшись у 2009 році, що заочним рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 16 травня 2007 року Одеська міська рада була позбавлена права на земельну ділянку, що  ОСОБА_2 виданий державний акт на право власності від 27 червня 2007 року серії ЯЕ № 112130, здійснено спорудження літнього будинку та оформлено право власності на нього, саме з цього часу позивач мав би цікавитися станом своїх речей, проте він вказує про обізнаність щодо порушення своїх прав зі спливом 7 років, що свідчить про очевидну необґрунтованість цих доводів.
 
Таким чином, Верховний Суд вважає помилковим висновок апеляційного суду про те, що позовна давність позивачем не пропущена, водночас бере до уваги посилання, неведені у відзиві на касаційну скаргу, про неправильне застосування норм матеріального права, зокрема, щодо наслідків пропуску позовної давності           у спірних правовідносинах. 
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
 
Згідно з частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
 
Апеляційний суд ухвалив правильне по суті судове рішення про відмову                         в задоволенні позову, однак допустив помилку при його мотивуванні.
 
За таких обставин постанову Одеського апеляційного суду від 28 січня 2020 року необхідно змінити шляхом зміни мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення з урахуванням висновків, сформульованих у цій постанові.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Одеської міської ради задовольнити частково. 
 
Постанову Одеського апеляційного суду від 28 січня 2020 року змінити, виклавши мотивувальну частину цього судового рішення в редакції цієї постанови.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді:	С. Ю. Бурлаков  	
 	А. Ю. Зайцев  	
 	Є. В. Коротенко    М. Ю. Тітов