ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6597/20 Справа № 203/3013/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Колесніченко О.В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
за участю секретаря - Солодової І.М., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 22 травня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) щодо нескасування записів про обтяження, заінтересована особа - Товариство з обмеженою відповідальністю "Ковельсвіт",–

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2019 року  ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність старшого державного виконавця Відділу ПВР УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області Осельського Є.С. з виконання виконавчого листа №2-3201/11, виданого Кіровським районним судом м. Дніпропетровська 08 лютого 2013 року, що виразилося у не знятті арешту, накладеного на все майно боржника ОСОБА_1 постановами від 13 серпня 2013 року у виконавчому провадженні № 39309594 та від 26 листопада 2015 року у виконавчому провадженні № 49467593, оскільки 26 квітня 2016 року у позасудовому порядку грошові вимоги ПАТ «ПУМБ», забезпечені іпотекою боржника задоволені шляхом набуття кредитором права власності на предмет іпотеки – будинок та земельну ділянку, що зареєстровано державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського МНО Осипенком Д.О. 26 квітня 2016 року за індексним номером 29459797 та № 29460382, після чого ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2019 року визнаний таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист №2-3201/11, виданий 08 лютого 2013 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником якого є ТОВ «Ковельсвіт», заборгованості за кредитним договором від 14 листопада 2007 року № 5823974, компенсації судових витрат на загальну суму 3882567,77 грн. від 26 квітня 2016 року, проте вжиті обтяження залишилися чинними, про що йому стало відомо з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 20 серпня 2019 року, а його заява від 20 серпня 2019 року про скасування вказаних обтяжень залишилася без реагування.
Враховуючи вищезазначене, ОСОБА_1 просив суд: 
- визнати неправомірними бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області щодо скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про обтяження: 
-№ 2114240 (спеціальний розділ); дата, час державної реєстрації: 14 серпня 2013 року 15:31:09; підстава виникнення обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП 39309594, виданий 13 серпня 2013 року, видавник: головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області МУЮ України Осельський Є.С.; вид обтяження: арешт на все рухоме майно; відомості про суб`єктів обтяження: обтяжувач: ВПР УДВС ГУЮ у Дніпропетровській області, код ЄДРПОУ 34984907; особа, майно/права якої обтяжуються: ОСОБА_1 ; опис предмета обтяження: все нерухоме майно боржника- ОСОБА_1 , НОМЕР_1 ;
-№ НОМЕР_2 (спеціальний розділ); дата, час державної реєстрації: 27 листопада 2015 року 14:47:25; підстава виникнення обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП 49467593, виданий 26 листопада 2015 року, видавник: головний державний виконавець ВПВР УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області Осельський Є.С.; вид обтяження: арешт на все майно, відомості про суб`єктів обтяження: обтяжувач: Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, код ЄДРПОУ: 34984907, країна реєстрації: Україна, адреса6: Україна, 49005, Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вул. Комсомольська, 56; особа майно/права якої обтяжуються: ОСОБА_1 ; опис предмета обтяження: все нерухоме майно боржника – ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) в межах суми звернення стягнення у розмірі 3882567,77 грн.;
- зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про обтяження:
-№ 2114240 (спеціальний розділ); дата, час державної реєстрації: 14 серпня 2013 року 15:31:09; підстава виникнення обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП 39309594, виданий 13 серпня 2013 року, видавник: головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області МУЮ України Осельський Є.С.; вид обтяження: арешт на все рухоме майно; відомості про суб`єктів обтяження: обтяжувач: ВПР УДВС ГУЮ у Дніпропетровській області, код ЄДРПОУ 34984907; особа, майно/права якої обтяжуються: ОСОБА_1 ; опис предмета обтяження: все нерухоме майно боржника- ОСОБА_1 , НОМЕР_1 ;
-№ НОМЕР_2 (спеціальний розділ); дата, час державної реєстрації: 27 листопада 2015 року 14:47:25; підстава виникнення обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП 49467593, виданий 26 листопада 2015 року, видавник: головний державний виконавець ВПВР УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області Осельський Є.С.; вид обтяження: арешт на все майно, відомості про суб`єктів обтяження: обтяжувач: Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, код ЄДРПОУ: 34984907, країна реєстрації: Україна, адреса6: Україна, 49005, Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вул. Комсомольська, 56; особа майно/права якої обтяжуються: ОСОБА_1 ; опис предмета обтяження: все нерухоме майно боржника.
Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 22 травня 2020 року у задоволенні скарги було відмовлено.
Не погодившись із такою ухвалою,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу, не скористалися.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу — залишити без задоволення, а ухвалу суду – без змін, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська № 2-3201/11 від 14 листопада 2012 року, яке набрало законної сили 28 січня 2013 року, позов ПАТ «ПУМБ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено; вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» в рахунок повернення заборгованості за кредитним договором № 5823974 від 14 листопада 2007 року 3 880 747,77грн., яка складається з заборгованості за кредитом – 2 218 825,71 грн., заборгованості за нарахованими процентами – 27 272,10 грн., простроченої заборгованості за відсотками – 992 116,30 грн., заборгованості за пенею та штрафом – 200 000,00 грн., а також у рахунок повернення судових витрат – 1920,00 грн., а разом – 3 882 567,77 грн.
На виконання цього рішення Кіровським районним судом м. Дніпропетровська 08 лютого 2013 року виданий виконавчий лист № 2-3201/11, пред`явлений стягувачем ПАТ «ПУМБ» до примусового виконання, на підставі чого головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області Осельського Є.С. постановою від 13 серпня 2013 року відкрито виконавче провадження за № 39309594.
Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області Осельського Є.С. від 13 серпня 2013 року накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження в межах суми боргу – 3 882 567,77 грн.
На підставі вказаної постанови державним реєстратором внесено відповідні записи про обтяження до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За даними витягу, сформованого 19 травня 2020 року, з автоматизованої системи виконавчих проваджень «ВП-спецрозділ» виконавче провадження № 39309594 постановою державного виконавця від 19 листопада 2015 року виконавчий документ повернутий стягувачу на підставі п.7 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час винесення постанови) у зв`язку з тим, що боржник чи майно не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.
23 листопада 2015 року стягувачем ПАТ «ПУМБ» повторно пред`явлений вказаний виконавчий лист №2-3201/11 до примусового виконання та постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області Осельського Є.С. від 26 листопада 2015 року відкрито виконавче провадження № 49467593 та цього ж дня, 26 листопада 2015 року винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.
Постановою цього ж державного виконавця від 11 травня 2017 року виконавчий лист №2-3201/11 повернутий на підставі ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення.
На підставі вказаної постанови державним реєстратором внесено відповідні записи про обтяження до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
При поверненні виконавчого документа стягувачу 19 листопада 2015 року та 11 травня 2017 року, ні постанова державного виконавця від 13 серпня 2013 року про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, ні постанова державного виконавця від 26 листопада 2015 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження не скасовувались, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів від 20 серпня 2019 року.
Також судом встановлено, що на підставі умов іпотечного договору № 5824213 від 14 листопада 2017 року задоволено забезпечену іпотекою нерухомого майна (будинку АДРЕСА_1 ) вимогу шляхом набуття права власності стягувачем ПАТ «ПУМБ» на предмет іпотеки.
В подальшому на підставі договору факторингу, укладеному між ПАТ «ПУМБ» та ТОВ «Юбіпартнер Факторинг» та договору відступлення права вимоги між ТОВ «Юбіпартнер Факторинг» та ТОВ «Ковельсвіт» відступлено право вимоги за кредитним договором до ОСОБА_1 .
Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2017 року замінено стягувача у виконавчому провадженні на ТОВ «Ковельсвіт».
Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2019 року у справі №2-3201/11, яка не оскаржувалась та набрала законної сили 16 серпня 2019 року, виданий судом у цій справі №2-3201/11 08 лютого 2013 року виконавчий лист визнано таким, що не підлягає виконанню від 16 квітня 2016 року.
20 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області з заявою про скасування накладених 13 серпня 2013 року та 26 листопада 2015 року арештів його майна та просив скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про обтяження № 2114240 від 14 серпня 2013 року та № 12256783 від 27.11.2015 року.
Судом встановлено, що порушень при накладенні арештів на майно боржника постановами 13 серпня 2013 року та 26 листопада 2015 року за розгляду скарги не встановлено та обставини такого у скарзі не наведені, тому у начальника Відділу ВПР УДВС у Дніпропетровській області на час звернення з відповідною заявою ОСОБА_1 – 20 серпня 2019 року були відсутні підстави для задоволення заяви. 
Разом з тим, суд встановив, що відповідно до ч.5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду, проте ОСОБА_1  до суду з вимогами скасувати накладені арешти не звертався, в тому числі з позовом на захист свого права власності, а оскаржив бездіяльність державного виконавця в порядку судового контролю за виконанням судового рішення, що на час звернення вже виконане.
Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції посилався на те, що державний виконавець, а після його звільнення як суб`єкта оскарження - Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) вимог Закону України «Про виконавче провадження» діяв у межах повноважень, передбачених ЗУ “Про виконавче провадження”, оскільки державний виконавець, будучи державним реєстратором згідно п.3 ч.1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не мав за заявою ОСОБА_1 , поданою 20 серпня 2019 року, підстав, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», для скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про обтяження за постановами про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 13 серпня 2013 року та 26 листопада 2015 року.
В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що на момент розгляду скарги виконавчі провадження завершені, а тому зняття арештів з майна скаржника як боржника не обмежить прав заінтересованих осіб, оскільки виконавчі провадження були завершені і надані виконавчий лист визнано таким, що не підлягає виконанню. 
Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.
Відповідно до ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Так, за правилами статті 447 Цивільного процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Згідно статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. 
Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до пункту 3 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №6 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12). 
Пунктом 7 частини 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, що діяла на час винесення постанови від 19 листопада 2015 року, передбачено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами внутрішніх справ, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.
Частиною 5 ст.47 вказаного вище Закону було визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених ст.22 цього Закону.
Такі самі норми містяться і п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, що діяла на час винесення державним виконавцем постанови 11 травня 2017 року та на час звернення заявника до Відділу ПВР УДВС 20 серпня 2019 року.
Підстави закінчення виконавчого провадження були визначені ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції Закону, що діяла до 15 січня 2017 року, а також ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що діяла на час винесення державним виконавцем постанови 11 травня 2017 року та на час звернення заявника до Відділу ПВР УДВС 20 серпня 2019 року, проте серед цих підстав повернення виконавчого документа стягувачу (підстави та порядок чого визначені були ст. 47 Закону та ст. 37 Закону у відповідних редакціях) відсутнє.
Наслідки завершення виконавчого провадження були визначені ст. 50 Закону в редакції, що діяла на час винесення постанови від 19 листопада 2015 року, та ст. 40 Закону в редакції, що діяла на час винесення державним виконавцем постанови 11 травня 2017 року та на час звернення заявника до Відділу ПВР УДВС 20 серпня 2019 року.
Так, частина 1 ст.40 Закону (та ст. 50 Закону у відповідній редакції) передбачала, що арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження у разі:
- закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем);
- повернення виконавчого документа до суду, який його видав.
Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
Таким чином, чинний на час винесення постанов 19 листопад 2015 року та 11 травня 2017 року Закон України «Про виконавче провадження» передбачав дві форми завершення виконавчого провадження: закінчення виконавчого провадження (підстави визначені ст. 47 Закону та ст. 37 Закону у відповідних редакціях, які не містять такої підстави як повернення виконавчого документу стягувачеві) та повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав (підстави визначені ст. 48 Закону).
Відповідно до ч.2 ст. 50 Закону в редакції, що діяла на час винесення постанови від 19 листопада 2015 року, та ч.2 ст. 40 Закону в редакції, що діяла на час винесення державним виконавцем постанови 11 травня 2017 року та на час звернення заявника до Відділу ПВР УДВС 20 серпня 2019 року, у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції до 15 січня 2017 року) виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
Відповідно до п. 5 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що діяла на час винесення державним виконавцем постанови 11 травня 2017 року та на час звернення заявника до Відділу ПВР УДВС 20 серпня 2019 року, виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на час виявлення ОСОБА_1 інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів від 20 серпня 2019 року обтяжень за постановами 13 серпня 2013 року та 26 листопада 2015 року, виконавчі провадження № 39309593 та № 49467593 не були відкритими та такими, що перебувають на виконанні у державного виконавця, що давало б підстави за п. 5 або п. 9 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції на час звернення ОСОБА_1 до Відділу ПВР УДВС) для закінчення кожного з виконавчих проваджень у зв`язку з визнанням виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, або у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, та що давало б підстави при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження скасувати накладені у цих виконавчих провадженнях арешти згідно ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону у чинній редакції.
Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (аналогічна редакція ч.3 ст. 60 Закону в редакції, що діяла на час винесення постанови від 19 листопада 2015 року) у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.
Згідно п. п. 15, 16 розділу VІІІ «Інструкції з організації примусового виконання рішень», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 при скасуванні судом заходів забезпечення позову за завершеним виконавчим провадженням, надходженні на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника, необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника за завершеним виконавчим провадженням, виконавець не пізніше наступного робочого дня виносить постанову про зняття арешту з майна боржника без винесення постанови про відкриття чи відновлення виконавчого провадження. Копія постанови виконавця про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного робочого дня з дня винесення надсилається сторонам та до відповідного органу (установи) для зняття арешту. Постанова про зняття арешту з майна приєднується до матеріалів виконавчого провадження.
У разі якщо завершене виконавче провадження знищено у зв`язку із закінченням строку його зберігання, виконавець вживає заходів щодо відновлення матеріалів виконавчого провадження за допомогою відомостей автоматизованої системи виконавчого провадження та інших документів, інформації, одержаних ним, у тому числі від сторін виконавчого провадження.
У разі виявлення в діях державного виконавця порушення порядку накладення арешту, встановленого Законом, начальник відповідного органу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, виносить постанову про зняття арешту з майна, в якій обов`язково зазначається висновок з урахуванням вимог Закону щодо дій державного виконавця у виконавчому провадженні, що призвели до порушення порядку накладення арешту, вирішується питання про скасування постанови про арешт майна боржника, під час винесення якої порушено порядок накладення арешту, визначається які дії необхідно вчинити державному виконавцю щодо усунення виявлених порушень.
Таким чином, наведеними вище положеннями Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції встановлений обов`язок державного виконавця скасувати арешт та інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, окрім випадку закінчення виконавчого провадження та повернення виконавчого листа до суду або іншого органу, який видав виконавчий документ, лише у разі винесення відповідної постанови начальником органу виконавчої служби у випадку виявлення в діях державного виконавця порушення порядку накладення арешту.
Проте, скаржник ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не надав доказів порушення постановами 13 серпня 2013 року та 26 листопада 2015 року під час накладення арештів на майно боржника, та обставини такого у скарзі не наведені, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що у начальника Відділу ВПР УДВС у Дніпропетровській області на час звернення з відповідною заявою ОСОБА_1 (20 серпня 2019 року) були відсутні підстави для задоволення його заяви.
Також, відповідно до ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.
Вказана норма також передбачає зняття арешту у виконавчому провадженні, що перебуває на виконанні, а не у випадку повернення виконавчого документу стягувачу без виконання.
       Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що скаржник обрав не вірний спосіб захисту, оскільки ОСОБА_1 не звертався до суду з вимогами скасувати накладені арешти, в тому числі з позовом на захист свого права власності, а оскаржив бездіяльність державного виконавця в порядку судового контролю за виконанням судового рішення, що на час звернення вже виконане.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 , оскільки державний виконавець діяв у межах повноважень та у спосіб, визначений Законом України «Про виконавче провадження». 
Крім того, посилання на правові висновки Верховного Суду є власним їх тлумаченням апелянтом, а тому не може бути підставою для скасування законного судового рішення. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а також не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права, які б могли бути підставою для скасування ухвали суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 
Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції - без змін як такої, що є законною та обґрунтованою.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Ухвалу Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 22 травня 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                                 В.С. Городнича

Судді:                                                                         О.В. Лаченкова

                                                                        М.Ю. Петешенкова