Номер провадження: 22-ц/813/6806/20 
Номер справи місцевого суду: 501/3620/18
Головуючий у першій інстанції Смирнов  В. В.
Доповідач Дрішлюк А. І.
Категорія: 5

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 листопада 2020 року        м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,
розглянувши у судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника Чорноморської міської ради Одеської області на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 29 січня 2019 року в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Чорноморської міської ради Одеської області, третя особа - відділ державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області, про визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

04 грудня 2018 року до Іллічівського міського суду Одеської області звернулась ОСОБА_1 з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на нежитлові приміщення літ. «А» загальною площею 270,7 м, навіс літ. «Б», що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що їй на підставі договору купівлі-продажу № 949 від 11.04.2018 року належать нежитлові приміщення, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 1-18).
29 січня 2019 року рішенням Іллічівського міського суду Одеської області (головуючий-суддя Смирнов В.В.) позов ОСОБА_1 до Чорноморської міської ради Одеської області, третя особа - відділ державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області, про визнання права власності задоволено (а.с. 53-54).
29 квітня 2020 року засобами поштового зв`язку представник Чорноморської міської ради Одеської області направив апеляційну скаргу на рішення від 29 січня 2019 року. Апелянт вважає, що вказане рішення прийнято з порушенням норм матеріального права та деякі висновки суду не відповідають дійсності. Апелянт вказує на те, що в оскаржуваному рішенні вказано, що ним було надано заяву, якою він не заперечував проти задоволення позову, однак дане формулювання не відповідає дійсності, оскільки у відзиві на апеляційну скаргу чітко вказано зворотнє. Апелянт пояснює, що у позивача відсутня дозвільна документація на ведення будівельних робіт, за що відділом державної архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області було притягнуто до адміністративної відповідальності. Апелянт пояснює, що позивачка виконала будівельні роботи, шляхом втручання в несучі огороджувальні конструкції без відповідного дозволу на те, та влаштуванням навісу. Крім того, апелянт зазначив, що на час позивач зобов`язана була звернутися до органів місцевого самоврядування по укладанню договору пайової участі, як передбачено вимогами Закону. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту є вимогою визначеною законодавцем та прямо зобов`язує суб`єкта містобудування на її виконання. Разом з тим, як заважив апелянт, будь яких дій з боку позивача на укладання договорів з міськрадою не існує. Тому апелянт просить скасувати рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 29.01.2019 року, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Також апелянт просив суд поновити строк на апеляційне оскарження, справу розглядати за відсутності представника апелянта (а.с 63-66).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01 червня 2020 року було відкрито провадження за вказаною вище апеляційною скаргою. 
Відзиви на апеляційну скаргу до суду не надходили. 
Сторони про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином.
Клопотання про проведення судового засідання за допомогою відеоконференцзв`язку або про розгляд справи за їх відсутністю не подавали. Явка до апеляційного суду не обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи відсутні (ст. 8, ч.2 ст. 372 ЦПК України).
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції встановлено, а апеляційним судом перевірено, що позивачу ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу № 949 від 11.04.2018 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Слаєвою Р.К. 11.04.2018 року, на праві приватної власності належать нежитлові приміщення, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
З метою поліпшення умов, позивач здійснила реконструкцію належного їй на праві власності зазначеного нерухомого майна. Так, відповідно до технічного паспорту, виготовленого ТОВ «Будексперт-Т» станом на 20.11.2018 року, нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , в цілому складається з нежитлових приміщень літ. «А» загальною площею 270,7 м, навісу літ. «Б». Під час будівництва були самочинно збудовані, реконструйовані: коридор 1-1 площею 5,4 м, хол 1-2 площею 32,4 м, гардеробна 1-6 площею 10,6 м.
У зв`язку з тим, що реконструкцію зазначених нежитлових приміщень було виконано позивачем без відповідного дозволу, який надає право виконання будівельних робіт, та без належно затвердженого проекту, вона вважається самочинною, а тому позивач має перешкоди у введені в експлуатацію завершеного будівництвом об`єкта та у реєстрації свого права власності на реконструйоване нерухоме майно.
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що самочинно реконструйоване нерухоме майно (нежитлове приміщення), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , використовується за цільовим призначенням, права інших осіб не порушує. Згідно висновку експерта № 878/2018 судової будівельно-технічної експертизи від 28.12.2018 року, досліджувані нежитлові приміщення літ. «А», розташовані за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 270,7 м та навіс літ. «Б» відповідають вимогам нормативно-правових актів в галузі будівництва, встановлено можливість їх надійної та безпечної експлуатації. Частинами 3, 5 ст. 376 ЦК України передбачена можливість визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, якщо це не порушує прав інших осіб.
Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції та задовольняючи апеляційну скаргу вважає за необхідне зазначити таке.
Щодо строку апеляційного оскарження, у справі №333/1020/16-ц Касаційний цивільний суд в складі ВС наголосив, що забезпечення апеляційного перегляду справи належить до конституційних гарантій права на судовий захист. Частина 2 ст. 358 ЦПК, якою передбачена відмова у відкритті провадження, якщо апеляційна скарга подана більш ніж через рік після виготовлення повного тексту рішення, не поширюється на випадок, якщо скарга подається особою, котру не повідомили про розгляд справи або не залучили до участі в ній, а суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки. Водночас процедура апеляційного оскарження визначається за процесуальними правилами, які діють на момент подання апеляційної скарги, а не на час ухвалення оскаржуваного рішення. 
Як вбачається, з матеріалів справи повний текст оскаржуваного рішення було складено 29 січня 2019 року. Апеляційну скаргу до Одеського апеляційного суду апелянтом направлено засобами Укрпошти 29 квітня 2020 року. Матеріали справи надійшли до Одеського апеляційного суду 26.05.2020 року. Пропуск строку на апеляційне оскарження апелянт пояснює тим, що оскаржуване рішення не отримував та дізнався про його існування зі звернення прокуратури від 20.03.2020 року № 16.68-52-2885 вих 20. На підставі ч.2 ст. 354 ЦПК України учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження. Оскільки матеріали справи не містять доказів отримання апелянтом копії оскаржуваного рішення, рішення було прийнято без сторін, фіксація судового засідання не відбувалася. В зв`язку з наведеним апеляційний суд ухвалою від 01.06.20 р. поновив строк на апеляційне оскарження представника Чорноморської міської ради Одеської області на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 29 січня 2019 року та відкрив апеляційне провадження. При цьому матеріали справи не містять доказів про належне сповіщення відповідача про розгляд справи, а саме оскаржене рішення суду було фактично прийнято в підготовчому судовому засіданні, оскільки матеріали справи містять лише ухвалу про відкриття провадження та призначення справи в підготовче судове засідання на 29.01.19 р. (а.с. 19) та, власне, рішення суду, було прийнято 29.01.19 р. (а.с. 53-54). Між тим, коло процесуальних рішень, зокрема можливість прийняття рішення по суті справи в підготовчому судовому засіданні обмежена випадками, встановленими ч.ч.3,4 ст. 200 ЦПК України. Таким чином, судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, що є самостійною підставою для скасування рішення суду. 
Що стосується предмета позову, то виходячи з характеру позовних вимог і змісту правових норм, які регулюють спірні правовідносини, суд, розглядаючи справу за позовом про визнання права власності на нежитлові приміщення, повинен був урахувати наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Апеляційний суд вважає своїм обов`язком наголосити на тому, що самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не є об`єктом права власності.
Згідно зі статтею 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці.
Рішення суду про визнання права власності на самочинно зведені будівлі та споруди має ґрунтуватись на належній оцінці наявних у матеріалах справи документів та інших доказів на підтвердження обставин, за наявності яких можливе задоволення таких вимог, зокрема: документів, що підтверджують відповідне цільове призначення земельної ділянки для забудови; ступінь готовності самочинного будівництва; чи порушуються цим будівництвом права та законні інтереси інших осіб; відповідність самочинно зведених будівель архітектурним, будівельним, санітарним, протипожежним правилам та нормам; наявність акту приймання в експлуатацію або сертифікату відповідності тощо.
Відповідно до пункту 3 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 березня 2011 року № 461, прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до І-ІІІ категорії складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органами державного архітектурно-будівельного контролю поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.
Датою прийняття в експлуатацію об`єкта є дата реєстрації декларації. Експлуатація об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачене законодавством) в експлуатацію, забороняється (пункти 10, 11 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461).
Стаття 39 Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності» передбачає, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється. Аналогічна норма міститься в п.12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів.
Отже, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.
В матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до відповідного територіального органу Державної архітектурно-будівельної інспекції щодо приймання самочинно добудованого приміщення, а тому звернення до суду з позовом про визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва не може вважатись належним способом захисту прав та інтересів позивача. Крім того, апелянт у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що відділом державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області постановою № 01-07/57 від 10.09.2018 року ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності. Вказана постанова була винесена за результатами позапланового заходу в серпні 2019 року, в ході якого були виявлені численні порушення містобудівного законодавства з реконструкції нежитлових приміщень №28-В/2 багатоповерхового будинку, загальною площею 255,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом втручання в несучі огороджувальні конструкції без відповідного дозволу на те та влаштування навісу, що підтверджується актом №148 від 30.08.2018 року, протоколом про адміністративне правопорушення від 30.08.2018 року та приписом про зупинення підготовчих та будівельних робіт № 01-07/31 від 30.08.2018 року, які наявні в матеріалах справи.
Водночас, суд першої інстанції, визнаючи за позивачем таке право власності, не врахував наявності встановленого законодавством порядку узаконення самочинно добудованих приміщень та його недотримання позивачем. Натомість суд першої інстанції послався на висновок експерта №878/2018 судової будівельно-технічної експертизи від 28.12.2018 року, яким досліджувані приміщення літ. «А», розташовані за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 270,7 кв. м та навіс літ. «Б» відповідають вимогам нормативно-правових актів в галузі будівництва, встановлено можливість їх надійної та безпечної експлуатації. Однак, вказаний висновок жодним чином не спростовує відсутність підстав для визнання права власності на вищеописані приміщення за позивачем.
Щодо інших доводів апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскільки вищевказані обставини, встановлені на підставі доводів апеляційної скарги обумовлюють скасування рішення суду першої інстанції, то інші доводи апеляційної скарги окремо не аналізуються. 
Таким чином, враховуючи вищеописане, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу та на підставі ст. 376 ЦПК України скасовує оскаржуване рішення та ухвалює нове, яким відмовляє в задоволенні позовних вимог за заявленими підставами.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Чорноморської міської ради Одеської області - задовольнити частково.
Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 29 січня 2019 року - скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Судді Одеського апеляційного суду                                А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

06.11.2020 року                                                                 м. Одеса