ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 р.	Справа № 520/4913/2020	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Бартош Н.С. ,  Чалого І.С. ,
за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Військової частини   НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.05.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Біленський О.О.,  м. Харків, повний текст складено 28.05.20 року по справі № 520/4913/2020
          за позовом         ОСОБА_1  
          до        Військової частини   НОМЕР_1                
          про визнання протиправними дій та стягнення суми,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить суд: визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати в повному обсязі ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 28.01.2016 р. по 28.01.2019 р. включно; стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 28.01.2016 р. по 28.01.2019 р. включно в сумі 123979,06 грн.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28.05.2020 р. позов задоволено частково, а саме: визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 28.01.2016 р. по 28.02.2018 р. включно; зобов`язано  Військову частину нарахувати та виплатити ОСОБА_1  індексацію грошового забезпечення за період з 28.01.2016 р. по 28.02.2018 р. включно; в іншій частині  в задоволені позовних вимог відмовлено. 
Не погодившись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов, а саме:  визнати протиправними дії відповідача  щодо виплати  не в повному розмірі індексації грошового забезпечення  позивачу за період з 28.01.206 р. по 28.01.2019 р.; стягнути з  відповідача на користь позивача  індексацію з грошового забезпечення за період з  28.01.2016 р. по 28.01.2019 р. включно в сумі 123979 грн. із застосуванням  місяця для обчислення  індексу споживчих цін (базового  місця) для розрахунку індексації грошового забезпечення  за період з 28.01.2016 р. по 28.02.2018 р. – січень 2008 року, а в період  з 01.03.2018 р. по 28.01.2019 р. – березень 2018 року, з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 р. №  1078.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначив, що судом першої інстанції порушенні вимоги матеріального та процесуального права, оскільки  судом першої інстанції не враховано, що відповідач не наділений  повноваженнями діяти  не за законом, а на власний розсуд та судом першої інстанції в порушення вимог чинного законодавства не визнано протиправними дії відповідача щодо виплати не в повному розмірі індексації грошового забезпечення  позивачу за період з 28.01.206 р. по 28.01.2019 р. та не стягнуто з  відповідача на користь позивача  індексацію з грошового забезпечення за період з  28.01.2016 р. по 28.01.2019 р. включно в сумі 123979 грн.
Не погодившись з даним рішенням суду, відповідач  подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначив, що судом першої інстанції порушенні вимоги матеріального та процесуального права та зазначив, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом, який передбачено ст. 122 КАС України. Зазначив, що відповідно до п. 8 розділу 1 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260, грошове забезпечення, в тому числі індексація, виплачуються в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців. Оскільки, військова частина НОМЕР_1 повністю фінансується з Державного бюджету України, джерелом коштів для виплати грошового забезпечення військовослужбовцям та проведення індексації грошових доходів населення є виключно Державний бюджет України.  виплата сум індексації грошового забезпечення  має здійснюватися  у межах виділених коштів  установ  та організацій, що передбачені  на ці цілі  та механізм не  передбачає  нарахування виплати індексації  працівникам  за попередні періоди. Вказав, що в чинному законодавстві відсутній механізму виплати сум індексації грошових доходів за попередні роки, а виплата індексації грошового забезпечення за попередні роки, за відсутності відповідного бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет України (зокрема бюджет Міністерства оборони України на 2016-2017 роки), взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань та здійснення видатків бюджету з перевищенням бюджетних призначень є порушенням бюджетного законодавства.
Позивач подав відзив на апеляційну  скаргу відповідача  по справі, в якій просив апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити  без задоволення. 
Відповідач подав відзив на апеляційну  скаргу позивача   по справі, в якій просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити  без задоволення. 
Сторони в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційних скарг та відзиви, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_2 від 10.10.2017 р.
Згідно із витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28.01.2019 р. № 20, старшого солдата ОСОБА_1 , звільненого з військової служби у запас у зв`язку із закінченням строку контракту наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04.01.2019 р. №1-РС, з 28.01.2019 р. виключено зі списків особового складу частини. 
16.01.2020 р. позивач звернувся із заявою до військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період 28.01.2016 р. по 28.02.2018 р. в сумі 81746,73 грн., провести перерахунок та доплату індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 р. по 28.01.2019 р., нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів, виплатити компенсацію за невикористані дні відпустки, нарахувати та виплатити середній заробіток з 29.01.2019 р. по дату повного розрахунку.
За результатами розгляду вищевказаної заяви, листом Військової частини НОМЕР_1 від 30.01.2020 р. № 225/11/96 позивачу відмовлено у виплаті індексації грошового забезпечення, оскільки, відповідно до телеграми ДФ МОУ від 26.03.2018 р. № 248/1485 військова частина НОМЕР_1 не має підстав для нарахування та виплати індексації грошового забезпечення.
Позивачем самостійно здійснено розрахунок індексації грошового забезпечення за період з 28.01.2016 р. по 28.01.2019 р. в розмірі 123979,06 грн. 
За період з 01.03.2018 р. по 28.01.2019 року відповідачем здійснювалось нарахування та виплата індексації грошового забезпечення, відповідно вказаний факт визнано сторонами та в силу приписів ч. 1 ст. 78 КАС України не потребує доказування. Позивач вважає, що за вказаний період індексація нараховувалась не в повному обсязі, оскільки величина приросту індексу споживчих цін повинна була складати 241,70%, з розрахунку базового місяця - січень 2008 року.
Як вбачається з матеріалів справи, за період з 28.01.2016 р. по 28.02.2018 р. індексація грошового забезпечення позивачу не нараховувалась та не виплачувалась.
Не погоджуючись із такими діями відповідача,  позивач звернувся до суду з цим позовом. 
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того , що відсутність механізму реалізації законодавчого положення не може бути причиною невиконання суб`єктом владних повноважень своїх зобов`язань.
Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача  індексації грошового забезпечення за період з 28.01.2016 р. по 28.01.2019 р. включно в сумі 123979,06 грн., суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не здійснено нарахування індексації грошового забезпечення за вказаний період, підстави для сплати відповідачем не настали, відповідно вищезазначена позовна вимога задоволенню не підлягає.
Також, судом встановлено , що позивача було зараховано до списків особового складу військової частини 28.01.2016 р. та посадовий оклад позивача у січні 2008 року не підвищувався, твердження позивача, що січень 2008 року є базовим та сума індексації у грудні 2017 року становить 4258,75 грн. не відповідають фактичним обставинам справи, протирічать листу Мінсоцполітики, на який посилається позивач, відповідно підстави, якими обґрунтовано невірний розрахунок індексації грошового забезпечення позивача за період з 01.03.2018 р. по 28.01.2019 р. не підтверджені документально, як наслідок, адміністративний позов в цій частині не підлягає задоволенню.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини другої статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (частина третя статті 9 Закону № 2011-XII).
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Закон №1282-XII.
У статті 1 Закону №1282-XII визначено, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Відповідно до статті 2 Закону №1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Згідно з частиною першою індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка (частина перша статті 4 Закону №1282-XII).
Частинами першою-другою статті 5 Закону №1282-XII встановлено, що підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів. Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (частина шоста статті 5 Закону №1282-XII).
З метою реалізації Закону №1282-XII постановою Кабінету Міністрів України від 17.03.2003 р. № 1078 затверджений Порядок проведення індексації грошових доходів населення, яким визначені правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення (в подальшому – постанова № 1078).
Відповідно до пункту 1-1 Порядку №1078, підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06 лютого 2003 року №491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».
У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства (абзац 8 пункту 4 Порядку №1078).
Згідно із пунктом 6 Порядку №1078, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Тому системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
Отже, індексація має спеціальний статус виплати з боку держави у формі відшкодування знецінення грошових доходів громадян, зокрема, пенсії, стипендії; оплати праці (грошового забезпечення), які мають систематичний характер, а тому, індексація є невід`ємною складовою частиною сум грошового забезпечення військовослужбовців.
Враховуючи, що індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, вона має бути врахована у складі грошового забезпечення військовослужбовців, що також має значення для розрахунку їх пенсії за вислугу років, оскільки забезпечує дотримання прав осіб, які проходили військову службу, як складової конституційного права на соціальний захист.
Аналогічна правова позиція застосована у постановах Верховного Суду у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 03.04.2019 р. (справа №638/9697/17), від 30.09.2019 р. (справа №750/9785/16-а), від 20.11.2019 р. у справі №522/11257/16-а і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від неї.
Отже, заробітна плата підлягає обов`язковій індексації як державна соціальна гарантія яка надається для соціальної підтримки населення в умовах зростання цін, а державні соціальні гарантії обов`язкові для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності. Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена  в постанові від 26.12.2019 р. по справі № 610/1175/17.
Колегія суддів вважає безпідставним твердження відповідача про правомірність не нарахування індексації, у зв`язку з відсутністю фінансування з наступних підстав.
Положеннями Закону №1282-XII та Порядку №1078 визначено джерело коштів на проведення індексації. Разом з тим, виплата індексації не ставиться вищевказаними нормативно-правовими актами у залежність від надходження коштів до власника підприємства, установи, організації.
Індексація заробітної плати (грошового забезпечення) є одним із способів забезпечення державних соціальних стандартів і нормативів, тому держава не може односторонньо відмовитись від взятих на себе зобов`язань, шляхом не виділення на дані цілі бюджетних асигнувань, без внесення відповідних змін до чинного законодавства щодо зміни соціальних стандартів і нормативів.
Відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується Військова частина НОМЕР_1 , відсутні кошти на індексацію грошового забезпечення. Крім того, відповідачем не надано доказів того, що ним протягом 2016 - 2018 років надсилались до відповідного органу потреби на виділення додаткових коштів для виплати військовослужбовцям індексації грошового забезпечення.
Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У справі Кечко проти України Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення від 08.11.2005, заява №63134/00).
Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.
У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, що є предметом спору у цій справі.
На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що дії відповідача щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період  з 28.01.2016 р. по 28.02.2018 р. є протиправними.
Щодо доводів Військової частини НОМЕР_1 про звернення позивача після спливу встановленого ст. 122 КАС України строку, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частин 1-3 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 98 КЗпП України, оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.
У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (ч. 2 ст. 233 КЗпП України).
У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 (справа № 1-13/2013) у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" Конституційний Суд України дійшов висновку, що: "у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат".
Верховний Суд у постанові від 25.04.2019 у справі №804/496/18 дійшов висновку, що: "поняття "грошове забезпечення" і "заробітна плата", які використано у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому спір щодо виплати грошового забезпечення поліцейському за час вимушеного прогулу охоплюється застосованим в частині 2 статті 233 КЗпП України визначенням "законодавство про оплату праці" та, відповідно, звернення до суду з заявленими позивачем вимогами не обмежується будь-яким строком". Виплата індексації доходів є складовою грошового забезпечення.
Крім того, колегія суддів зазначає, що індексація є складовою заробітної плати (додатковою заробітною платою) і у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати без обмеження будь-яким строком, як це передбачено частиною другою статті 233 КЗпП України. До того ж на військовослужбовців поширюється дія КЗпП України, в тому числі вказаної статті, у тих випадках, коли спеціальним законодавством не врегульовані особливості щодо строку звернення до суду з позовом про стягнення належного військовослужбовцю суми грошового забезпечення.
Аналогічна правова позиція застосована у постанові Верховного Суду від 24.09.2020  р. у справі № 806/2883/17.
Таким чином, доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду є помилковими.
Щодо  доводів апеляційної скарги позивача колегія суддів зазначає наступне. 
Згідно із п. 14 Порядку №1078 визначено, що єдиним органом, який мас право надавати роз`яснення щодо порядку нарахування індексації грошових доходів населення є Мінсоцполітики. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що згідно із листом Мінсоцполітики від 29.12.2017 р. № 122/0/66-17, якщо посадові оклади військовослужбовців востаннє підвищувались у січні 2008 року, то сума індексації у грудні 2017 року становить 4258,75 грн. У разі, коли посадовий оклад військовослужбовцю встановлювався у лютому 2009 року, сума індексації у грудні 2017 року становить 3087,02 грн. Для військовослужбовців, яких було прийнято на військову службу у грудні 2015 року, лютому 2016 року обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації має здійснюватися з місяця, наступного за місяцем підвищення посадового окладу за посадою, яку займає військовослужбовець. Також у вказаному листі зазначено, що листи Мінсоцполітики не є нормативно-правовими актами, вони носять інформаційний, роз`яснювальний та рекомендацій характер. 
Судовим розглядом встановлено, що позивача  зараховано до списків особового складу військової частини 28.01.2016 року, тобто, посадовий оклад позивача у січні 2008 року не підвищувався, у зв`язку з чим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що доводи позивача, що січень 2008 року є базовим та сума індексації у грудні 2017 року становить 4258,75 грн. необґрунтовані та не підтверджені відповідними доказами. 
Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо передчасності позовної вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з військової частини НОМЕР_1 на його користь індексації грошового забезпечення за період з 28.01.2016 р. по 28.01.2019 р. включно, в сумі 123979,06 грн., з наступних підстав. 
Частиною 1 статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Виходячи з системного тлумачення зазначених положень законодавства вбачається, що особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб`єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач. Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.
Тобто, в розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним за встановленням судом факту їх порушення.
Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Таким чином, для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.
Таким чином, оскільки відповідачем не здійснено нарахування індексації грошового забезпечення за вказаний період, підстави для сплати відповідачем не настали, то відсутні підстави для задоволення  позовної вимоги позивача про стягнення з військової частини НОМЕР_1 на його користь індексації грошового забезпечення за період з 28.01.2016 р. по 28.01.2019 р. включно, в сумі 123979,06 грн.
Крім того, відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства ("Stretch - United Kingdom" №44277/98).
У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини "Фон Мальтцан та інші проти Німеччини"). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність ("Von Maltzan and Others v. Germany" № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02).
Також суд враховує судову практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі “Чахал проти Об`єднаного Королівства” (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності “небезпідставної заяви” за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, повинен бути “ефективним” як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі “Афанасьєв проти України” від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, “ефективний засіб правого захисту” у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що для повного та всебічного захисту прав позивача необхідно зобов`язати Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 28.01.2016 р. по 28.02.2018 р. включно. 
Згідно ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч. 1 ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта, позивача у справі.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційних скарг, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі “Hirvisaari v. Finland” від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі “Ruiz Torija v. Spain” від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Керуючись ст.ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги   залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.05.2020 року по справі № 520/4913/2020  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Н.С. Бартош    І.С. Чалий   	
Повний текст постанови складено  16.11.2020 року