ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/4013/16-ц  Номер провадження 22-ц/814/1968/20	Головуючий у 1-й інстанції Нестеренко  С.Г.  Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 листопада 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого судді Прядкіної О.В., 
суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І.,  
секретаря Кальник А.М.,
за участі: ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області року від 05 березня 2020 року, прийнятого під головуванням судді Нестеренка С.Г. в м. Кременчук із складанням повного тексту рішення 10 березня 2020 року 
по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору, додаткових договорів та договору іпотеки, -
В С Т А Н О В И В :
У травні 2016 року ПАТ «ОТП Банк» звернулося до районного суду з вказаним позовом. Зазначало, що 28 липня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та  ОСОБА_1 було укладено кредитний договір за № ML-D05/047/2008, на виконання якого Банк надав відповідачеві кошти у розмірі 78 380 доларів США зі строком користування до 28 липня 2023 року. У зв`язку з невиконанням умов договору утворилась заборгованість, яка станом на 29 квітня 2016 року складає - 79777, 33 доларів США, що з перерахуванням за курсом НБУ станом на вказану дату становить 2009313, 95 грн. Просило стягнути вказану заборгованість та судові витрати.
У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ«ОТП Банк». Уточнивши позовні вимоги, просив визнати порушеним його право, як споживача фінансових послуг, визнати недійсними з моменту їх вчинення: кредитний договір № ML-D05/047/2008 від 28 липня 2008 року, укладений між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та  ОСОБА_1 та додаток № 1 до вказаного договору; додатковий договір № 1 від 22 березня 2013 року, додатковий договір № 2 від 26 травня 2014 року та додатковий договір № 3 від 26 січня 2015 року до кредитного договору № ML-D05/047/2008 від 28 липня 2008 року. В порядку недійсності кредитного договору № ML-D05/047/2008 від 28 липня 2008 року визнати недійсним Договір іпотеки № PML-D05/047/2008 від 28.07.2008 року, укладений між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та  ОСОБА_1 .
Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області року від 05 березня 2020 року позов АТ «ОТП Банк» задоволено.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного Товариства «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором № ML-D05/047/2008 від 28 липня 2008 року, станом на 29 квітня 2016 року, що складається із: заборгованості за кредитом («тіло кредиту») у розмірі - 1 640 648,74 грн., що еквівалентно за офіційним курсом НБУ станом на 05 березня 2020 року - 65915,98 доларів США; заборгованості за відсотками за користування кредитом за період з 25 лютого 2015 року по 28 квітня 2016 року включно у розмірі - 345 009 грн., що еквівалентно за офіційним курсом НБУ станом на 05 березня 2020 - 13 861,35 доларів США та кошти у повернення сплаченого судового збору у розмірі 30 139,71 грн.
Відмовлено  ОСОБА_1 у задоволенні позову до Акціонерного Товариства «ОТП Банк» про захист прав споживача, визнання недійсними кредитного договору, додаткових договорів та договору іпотеки.
Рішення оскаржив ОСОБА_1 , який в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» та задовольнити зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк». 
Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав:
Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 28 липня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ML-D05/047/2008, згідно умов якого Банк надав Позичальнику кредит на споживчі цілі в розмірі 78 380,00 доларів США зі встановленням плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого відсотка в розмірі 5,49 % річних. 
Відповідно до п. 2 частини № 1 вказаного кредитного договору датою остаточного повернення кредиту визначено - 28 липня 2023 року.
28 липня 2008 року, між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № PML-D05/047/2008 відповідно до якого ОСОБА_1 у забезпечення виконання кредитного договору, передав в іпотеку Банку належну йому на праві власності квартиру в АДРЕСА_1 .
22 березня 2013 року, 26 травня 2014 року та 26 січня 2015 року між Банком та Позичальником було укладено Додатковий договір № 1, № 2 та № 3 відповідно до Кредитного договору № ML-D05/047/2008 від 28 липня 2008 року, якими внесені зміни та доповнення до кредитного договору.
У відповідності до підпункту 2.1.2.1. пункту 2.1.2. Додаткового договору № 1 від 22 березня 2013 року, Додаткового договору № 2 від 26 травня 2014 року та Додаткового договору № 3 від 26 січня 2015 року узгоджено сторонами кредитного договору, що повернення відповідної частини кредиту та сплата процентів буде здійснюватися шляхом сплати Позичальником ануїтетних платежів у розмірі, строки та з періодичністю, що визначені у Графіку Платежів, який є невід`ємною частиною цього Додаткового договору (Додаток № 1) та шляхом внесення/перерахування готівкових/безготівкових коштів на Поточний рахунок.
Згідно до п. 2.1.3.2. Додаткових договорів № № 1, 2 та 3 незважаючи на інші положення кредитного договору, банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем, та/або майновим поручителем своїх боргових та/чи інших зобов`язань за кредитним договором чи іншими укладеними з банком договорами та/або умов документів забезпечення. При цьому зобов`язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому настає з дати отримання позичальником, відповідної письмової вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом 60 (шістдесяти) календарних днів з дати отримання вимоги.
У зв`язку з невиконанням Позичальником умов кредитного договору, Банком, на підставі п. 2.1.3.2. додаткових договорів було направлено 17 травня 2016 року за вих. № 1002 досудову вимогу ОСОБА_1 , на адресу, зазначену в кредитному договорі, про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, відповідно до якої Позичальник був зобов`язаний протягом 30 календарних днів з моменту отримання досудової вимоги сплатити на користь банку залишок заборгованості за кредитом та відсотки за користування кредитом. 
За розрахунками банку станом на 29 квітня 2016 року, заборгованість за кредитним договором у ОСОБА_1 становить 79777,33 доларів США, що складається із: - залишку заборгованості за кредитом в розмірі 65915,98 доларів США та несплачених відсотків за користування кредитом за період з 25 лютого 2015 року по 28 квітня 2016 року включно в розмірі 13 861,35 доларів США. 
По справі проведена судово економічна експертиза, виконана експертом Закорко І.П. Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса за № 17086 від 31 жовтня 2019 року ( т.7, а.с.57 - 117).
Задовольняючи позовні вимоги банку, районний суд своє рішення мотивував тим, що наявні підстави для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, оскільки відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами розмір заборгованості за спірним кредитним договором, а висновок експерта не спростовує презумпцію правомірності договору про надання споживчого кредиту та чинності зобов`язань, які виникли на підставі вказаного договору.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. 
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно п. 1.1. частини № 2 кредитного договору, укладеного між сторонами, позичальник зобов`язаний своєчасно повернути суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов`язання, як вони визначені у кредитному договорі із додатками до нього.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. 
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
Відповідно до  ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046 та ч.1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики.
Зазначений висновок узгоджується з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019р. у справі № 373/2054/16-ц.
Право на здійснення операцій з валютними цінностями позивача підтверджується відповідною ліцензією, зареєстрованою Національним банком України за № 273 від 02 березня 1998р.(т.1, а.с.51, т.6, а.с.238).
Не заперечуючи проти факту укладання кредитного договору, ОСОБА_1 вказує на те, що банк не надав доказів отримання ним кредитних коштів в іноземній валюті.
Однак дане твердження відповідача спростовується кредитною заявкою позичальника та валютним меморіальним ордером № 1 від 28 липня 2008 року, згідно якого ЗАТ «ОТП Банк» 28 липня 2008 року перерахував на рахунок позичальника № НОМЕР_1 кошти сумі 78380,00 доларів США, що еквівалентно 379578,66 грн. на час перерахування коштів (т. 1 а.с. 13, т.3, а.с. 52).
Посилання в апеляційній скарзі на висновок експерта, яким встановлено, що валютний меморіальний ордер № 1 від 28 липня 2008 року не є первинним документом, він оформлюється банком для здійснення операцій з надання кредитних коштів шляхом перерахування з внутрішньо облікового аналітичного рахунку банку на поточний рахунок фізичної особи оцінюється колегією суддів з огляду на положення ст.110 ЦПК України, як таке, що не спростовує факту отримання коштів боржником.
Доводи ОСОБА_1 про те, що вказаний меморіальний ордер не містить його підпису не заслуговують на увагу, адже порядок складання типових форм меморіальних ордерів не передбачає вимоги щодо обов`язкового підпису особи, яка отримує грошові кошти, так як підписується виконавцем, особою, що перевіряє меморіальний ордер, та головним бухгалтером.
Твердження про підробку та фальсіфікацію цього документу не підтверджено належними та достатніми доказами.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на недотримання, на його думку, вимог 'Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах' затвердженої Постановою Правління Національного банку України 12 листопада 2003 року № 492. Проте, зазначені посилання не спростовують факту укладання кредитного договору в іноземній валюті.
Вказівка в скарзі про те, що визначена в кредитному договорі від 28.07.2008р. іноземна валюта - долар США була тільки наміром сторін є надуманою, оскільки ОСОБА_1 , особисто підписуючи договір, за оспорюваним кредитним договором своїм підписом підтвердив укладення цього договору, що, у свою чергу, також свідчить про те, що з липня 2008 року йому було достеменно відомо про вчинення цього правочину, який однозначно передбачав валюту кредиту - долар США.
За таких обставин твердження в апеляційній скарзі про отримання кредитних коштів у національній валюті України від ЗАТ «ОТП банк» належним чином не підтверджено.
Посилання на висновок експертизи, в якому експерт вважає, що кредитний договір не є первинним документом, який фіксує факт здійснення господарської операції, оцінюється колегією суддів з огляду на положення ст.ст. 627,628-629 ЦК України, адже сторони правочину в момент його укладання досягли спільної згоди щодо всіх істотних його умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.
Отже, суд першої інстанції дав вірну оцінку проведеній експертизі, належним чином її оцінивши.
Більш того, сторонами не заперечується часткове виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору та сплату позичальником до лютого 2015р. відповідних платежів на виконання умов кредитного договору, які, за розрахунками банку становлять 66 135,75 доларів США.
За поясненнями позичальника, в нього не збереглися квитанції по здійсненню платежів по погашенню отриманих кредитних коштів за перші роки після укладання кредитного договору.
Згідно підпункту 1.5.1.3. Частини № 2 Кредитного договору № ML-D05/047/2008, від 28 липня 2008 року при надходженні до Банку коштів для виконання Боргових зобов`язань, Банк направляє такі кошти на погашення Боргових зобов`язань у наступній черговості, крім випадків передбачених цим Договором:
1)прострочені проценти за користування Кредитом (якщо прострочка матиме місце);
2)проценти, нараховані на прострочену до повернення суму Кредиту (якщо прострочка матиме місце);
3)прострочена до повернення сума Кредиту (якщо прострочка матиме місце);
4)пеня за несплату в строк процентів (якщо прострочка матиме місце);
5)пеня за неповернення в строк суми Кредиту (якщо неповернення матиме місце);
6)строкові проценти за користування Кредитом;
7)штраф за нецільове використання Кредиту;
8)сума основного боргу за Кредитом.
При цьому, Банк має право змінити порядок погашення Боргових зобов`язань за цим договором. За запитом Позичальника, Банк інформує Позичальника в письмовій формі про черговість погашення Боргових зобов`язань, що застосовувались.
Відтак, договором чітко встановлена черговість платежів, а за відсутності у ОСОБА_1 всіх квитанцій на підтвердження здійснених ним платежів, його твердження про те, що ним в повному обсязі повернути отримані кредитні кошти є припущенням, що недопустимо в силу ч.6 ст.81 ЦПК України.
Таким чином, ОСОБА_1 не спростований наданий банком розрахунок заборгованості, як і не надані відповідні докази про обман з боку позивача при визначенні процентної ставки.
Між тим, в п.п.1.4.1.1.2., 1.4.1.2 частини № 2 кредитного договору визначено, що у разі використання плаваючої процентної ставки, проценти за користування кредитом розраховуються як FIDR + фіксований відсоток з розрахунку річної бази нарахувань процентів. Проценти нараховуються щомісяця в день сплати процентів, але не пізніше дати повернення кредиту, визначеної у графіку платежів, на фактичну суму непогашених кредитних коштів і за фактичний час користування такими коштами, включаючи день видачі та виключаючи день повернення, та сплачуються позичальником.

Доводи апеляційної скарги щодо відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 грунтуються на порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів».
Так,в редакції ст.11 зазаченого Закону на час укладання кредитного договору визначено, що в договорі про надання споживчого кредиту зазначаються:        '
1)сума кредиту;
2)детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача;
3)дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту;
4)право дострокового повернення кредиту;
5)річна відсоткова ставка за кредитом;
6)інші умови, визначені законодавством.
У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, 
що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від 
зміни облікової ставки Національного банку України або в інших 
випадках.
Відповідно до змісту частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу в момент вчинення правочину.
Районний суд встановив, що оспорюваний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договорів, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та в подальшому виконував його умови. Зміст договору містить повну інформацію щодо умов кредитування, у тому числі й щодо розміру кредиту, процентної ставки, у додатку №1 до договору «Графік платежів» міститься інформація щодо порядку погашення кредиту, визначені конкретні суми, які позивач мав сплачувати щомісячно.
У зв`язку з вищенаведеним суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсним в цілому кредитної угоди та договору іпотеки.
Не може бути взято до уваги твердження апеляційної скарги про те, що кредитором було порушено істотну умову договору, що стосується річної відсоткової ставки за кредитом, тобто його ціни, що має, на думку ОСОБА_1 , своїм наслідком недійсність договору в цілому.
За змістом ч.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі визнання окремого положення договору, несправедливим може бути визнано недійсним саме це положення, а не сам договір.
Проте, зважаючи на те, що позивачем за зустрічним позовом з 2008р. не оскаржувались дії банку по зміні відсоткової ставки за кредитом, яка за умовами договору, є плаваючою, вимоги ОСОБА_1 в цій частині є недоведеними.
Зміст кредитної угоди та додатків до нього містить повну інформацію щодо умов кредитування.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і спростовуються наявними у справі доказами.
Відповідно до  ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах,  ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області року від 05 березня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Головуючий-суддя                                                                           О. В. Прядкіна
Судді:                                                                                        С. Б. Бутенко
                                                                                    О. І. Обідіна
Повний текст постанови складено 03.11.2020 р.