Справа № 161/4005/20 	Головуючий у 1 інстанції: Філюк Т. М. 	
Провадження № 22-ц/802/1254/20  Категорія: 30 	  Доповідач: Карпук  А. К.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
16 грудня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Карпук А.К., 
суддів - Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,  
секретар Концевич Я.О.,
з участю:  представника позивача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 подану його представником ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 жовтня 2020 року,-
В С Т А Н О В И В:
В березні 2020 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів.
Покликався на те, що 13.07.2019 між ним та ОСОБА_3 було досягнуто домовленостей щодо купівлі-продажу клепки дубової і це зафіксовано у розписці від 13.07.2019, виданої відповідачем. З метою забезпечення зобов`язання, 13.07.2019 він передав ОСОБА_3 , а останній прийняв 6000 євро завдатку, що підтверджується розпискою. Оскільки договором була встановлена дата виникнення зобов`язань, але не встановлено строку їх виконання, тому 24.02.2020 він звернувся до ОСОБА_3 з відповідною вимогою, після отримання якої відповідач не вчинив жодних дій, які б свідчили про виконання своїх зобов`язань.
Вважає, що між ним та відповідачем було укладений письмовий договір купівлі-продажу продукції, який забезпечений завдатком. Оскільки зобов`язання за даним договором не виконано з вини відповідача, останній у відповідності до вимог ст. 571 ЦК України повинен повернути завдаток, а також відшкодувати збитки в розмірі завдатку.
Просив суд стягнути з відповідача на його користь суму завдатку, яка була передана в якості забезпечення зобов`язання покупця за договором купівлі-продажу продукції в розмірі 6000 євро, що станом на 12.03.2020 еквівалентно 174 300 грн, стягнути додаткову суму у розмірі завдатку 6000 євро, що станом на 12.03.2020 еквівалентно 174 300 грн., 3% річних та інфляційні втрати, а також понесені судові витрати.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 жовтня 2020 року позов задоволено частково.
Постановлено стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 грошові кошти в загальній сумі 6108 євро, згідно з офіційним курсом НБУ становить 203 579 гривень 64 копійки, що складається з авансового платежу в сумі 6000 євро та 3 % річних в сумі 108 євро.
Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2035 гривень 83 копійки та витрати, пов`язані з наданням правової допомоги в сумі 10079 гривень 89 копійок. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник відповідача ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу у якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Зазначає, що розписка про отримання коштів не має жодного відношення до позивача по справі. Дана розписка виконана однофамільцем позивача і була викрадена у відповідача з його робочого столу. Зазначає, що з даного приводу він звернувся до органів внутрішніх справ із заявою про вчинення злочинів.
Із змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення суду в частині відмови у стягненні інфляційних втрат не оскаржується. 
Відповідно до положень частини першої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо не оскаржуваної частини рішення ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує доводи апеляційної скарги та вказує на законність постановленого судом першої інстанції рішення.
В судове засідання відповідач ОСОБА_3 та його представник  ОСОБА_4 не з`явилися, хоча належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Апеляційний суд відхилив клопотання представника відповідача  ОСОБА_4 про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю у невідкладних слідчих діях, які були заплановані раніше та визнав причини його неявки неповажними.
Зокрема, представник та відповідач завчасно повідомлені про час і місце розгляду справи, представник не подав доказів, яким органом проводяться невідкладні слідчі дії, коли вони призначені та що  ОСОБА_4 у невідкладних слідчих діях дійсно приймає участь.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обргунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно з розпискою від 13.07.2019 ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 6000 євро, зобов`язавшись нарізати фуру клепки 115 см за ціною 1900 євро за 1 куб.м.
Згідно з частиною 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
ОСОБА_2 24.02.2020 звертався до ОСОБА_3 з вимогою виконання зобов`язання, визначеного в розписці. Дану вимогу відповідач отримав засобами поштового зв`язку 02.03.2020.
На час звернення з позовом відповідач свого обов`язку не виконав, відмовляється від виконання будь-яких зобов`язань, в тому числі і щодо повернення одержаних коштів.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.
Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
З огляду на викладене, на відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов`язання.
Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.
Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу.
З матеріалів справи вбачається, що між сторонами була досягнута домовленість щодо виготовлення (нарізання) продукції, а саме клепки довжиною 115 см ( заготовку дубову) в кількості 20 куб. м. по ціні 1900 євро за 1 куб.м., позивач у рахунок попередньої оплати вартості зазначеного майна передав відповідачу кошти у розмірі 6000 євро. 
Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що сума, яка названа в розписці завдатком, фактично є авансом, оскільки сторонами не дотримано умов, визначених статтею 570 ЦК України, а саме - не укладено відповідного договору на виконання якого передано кошти. Тому висновок суду першої інстанції про те, що передані позивачем ОСОБА_2 відповідачу ОСОБА_3 кошти у розмірі 6000 євро є авансом, який підлягає стягненню з відповідача, відповідає фактичним обставинам справи і грунтується на Законі. 
Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постановах від 25.09.2012 у справі № 6-82цс13, від 13.02.2013 у справі № 6-176цс12 та від 04.03.2020 у справі № 127/8926/18.
Аргументи апеляційної скарги про відсутність у позивача правових підстав для стягнення коштів на підставі розписки, яка фактично була надана однофамільцю позивача є неспроможними, у зв`язку з недоведеністю належними доказами.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
Під час розгляду справи встановлено, що відповідач отримав кошти, домовленостей про виготовлення клепки не виконав, на вимогу позивача одержаних коштів в сумі 6000 євро не повернув, тому виходячи з положень статті 625 ЦК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 108 євро, що еквівалентно 3599,64 грн.
Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу апеляційний суд виходить з наступного.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).
Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з правилами пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При стягненні витрат на правничу допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.
Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.
Такі витрати стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Як вбачається із матеріалів справи, позивач в поданій позовній заяві заявив до стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції. Обґрунтовуючи ці вимоги, позивач надав: 
- копію договору про надання правничої допомоги та здійснення представництва від 24.02.2020 укладеного між адвокатом Матвіївим В. М. і ОСОБА_2 ;
- розрахункову квитанцію від 12.03.2020, найменування послуги «Часткова виплата винагороди для адвоката згідно договору від 24.02.2020 про надання правничої допомоги та здійснення представництва по справі про стягнення грошових коштів з ОСОБА_3 », загальна сума розрахунку 15 000 грн.; 
- розрахункову квитанцію від 13.03.2020, найменування послуги «відшкодування витрат адвоката згідно договору від 24.02.2020 про надання правничої допомоги та здійснення представництва, понесених у зв`язку із : - збором доказів (оцінка ТЗ, інформаційні довідки), - направлення вимоги відповідачеві» загальна сума розрахунку 2266 грн.; 
- рахунок на оплату №745 від 05.03.2020, постачальник Волинська торгово-промислова палата, покупець ОСОБА_1 , товар, послуга - цінова довідка, вартість 2160 грн.;
- копію квитанції від 05.03.2020 на суму 2160 грн. призначення платежу - за цінову довідку рах. 742 від 05.03.2020, платник ОСОБА_1 ;
- копію квитанції від 05.03.2020 на суму 33 грн. за отримання відомостей з Державного реєстру речових прав (2414997);
- копію квитанції від 06.03.2020 на суму 33 грн. за отримання відомостей з Державного реєстру речових прав (2418266);
- копію ордера на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_2 у Луцькому міськрайонному суді Волинської області, Волинському апеляційному суду від 06.05.2020;
- довідку-розрахунок кількості часу, затраченого адвокатом на правничу допомогу та здійснення представництва по справі №161/4005/20 від 13.10.2020;
- акт затвердження понесених адвокатом витрат №1 від 12.03.2020;
- акт приймання-передачі наданих послуг (правничої допомоги і представництва) №2 від 13.10.2020. 
З довідки-розрахунку від 13.10.2020 та акту №2 від 13.03.2020 вбачається, що адвокатом Матвіївим В.М. виконано наступні роботи:
- з`ясування фактичних обставин справи в клієнта, вивчення наданих клієнтом документів, надання правничої консультації щодо формування позиції (вимог) клієнта, затрачено 2 години, вартість 1500грн.;
- складання проекту вимоги про виконання зобов`язання ОСОБА_3 , затрачено 1 годину, вартість 750 грн.;
- складання проекту позовної заяви про стягнення коштів та відповідних розрахунків, затрачено 7 годин, вартість 5250 грн.;
- збір доказів по справі для складання заяви про забезпечення позову, в тому числі: складання адвокатського запиту до ТСЦ МВС України №0741 та представництво інтересів ОСОБА_2 при поданні даного запиту та отриманні відповіді на нього (затрачено 1 годину, вартість 750 грн.); опрацювання отриманої відповіді від ТСЦ МВС України №0741 від 04.03.2020 №31/3/1-23ад (затрачено 0,3 години, вартість 375 грн.); складання адвокатського запиту до Волинської торгово-промислової палати та аналіз отриманої цінової довідки від 04.03.2020 №19-22/01-3/55 (затрачено 0,3 години, вартість 375 грн.);
- складання проекту заяви про забезпечення позову 12.03.2020, затрачено 3 години, вартість 2250 грн.;
- ознайомлення з відзивом, затрачено 1 годину, вартість 750 грн.;
- підготовка заперечення на відзив, затрачено 1 годину, вартість 750 грн.;
- представництво інтересів клієнта в судових засіданнях, затрачено 3 години, вартість 3000 грн.
При визначенні розміру відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд першої інстанції врахував усі вимоги процесуального закону, надані позивачем докази та виходячи із встановлених обставин правильно визначив розмір витрат, які належить стягнути з відповідача.
Щодо доводів апеляційної скарги про розгляд справи судом першої інстанції за відсутності відповідача, який звернувся до суду із клопотанням про відкладення розгляду справи, апеляційний суд зазначає таке.
За змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.
Відповідно до частини другої статті 233 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку в разі неявки у судове засідання учасника справи щодо якого немає відомостей про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Апеляційний суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
З матеріалів справи вбачається, що розгляд справи в суді першої інстанції, що був призначений на 06.05.2020, був відкладений на 02.06.2020 у зв`язку із поданням відповідачем клопотання про відкладення судового розгляду справи. В подальшому 29.05.2020, 05.08.2020, 28.08.2020, 21.09.2020, 13.10.2020 відповідач подав клопотання про відкладення розгляду справи.
Причиною неявки до суду відповідач у своїх клопотаннях зазначає запровадження карантинних заходів, проте які саме обставини у період карантину перешкодили з`явитися у судове засідання, не подає на підтвердження своїх доводів належних доказів.
Оскільки суд першої інстанції визнав причину неявки відповідача неповажною, відповідач реалізував своє право на викладення заперечень у відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі, його представник був належним чином повідомлений про розгляд справи місцевим судом на 13.10.2020, судом першої інстанції не було допущено порушень норм процесуального права при розгляді справи у відсутності відповідача.
Належить відмітити, що у судове засідання до суду апеляційної інстанції відповідач та його представник також не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.
Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні представником відповідача норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується апеляційний суд.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Згідно з приписами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 367, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
постановив:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 подану його представником ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 жовтня 2020 року в даній справі  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту даної постанови.

Головуючий    

Судді: