Номер провадження: 22-ц/813/2213/20 
Номер справи місцевого суду: 496/631/18
Головуючий у першій інстанції Буран В. М.
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.12.2020 року                                                                         м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
- головуючого судді Князюк О.В.,
- суддів: - Заїкіна А.П. ,Погорєлової С.О.
розглянувши у передбаченому ст. 369 ЦПК України порядку цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 04 грудня 2018 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,- 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

21 лютого 2018 року АТ КБ «Приват Банк» звернулося до Біляївського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 27 553,84 грн. 
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідно до укладеного договору № б/н від 11.02.2011 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
АТ КБ «Приват Банк» свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, надавши позичальникові кредит, у встановленому договором розмірі.
Проте, відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала у зв`язку з чим, станом на 15.01.2018 року утворилась заборгованість у розмірі 27553,84 грн, з яких:
-4 471,28 грн – тіло кредиту,
-10 482,95 грн – нараховано відсотків за користування кредитом,
-10 811,33 грн – нараховано пені,
а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг:
-500,00 грн – штраф (фіксована частина)
-1 288.28 грн – штраф (процентна складова)

Короткий зміст рішення суду першої інстанції:

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 04 грудня 2018 року в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено у повному обсязі.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано суду жодного доказу підтверджуючого підстави позовних вимог, а також позивач не звертається до суду з заявою, в порядку та строки, передбачені ЦПК України, стосовно забезпечення доказів.

Коротний зміст вимог апеляційної скарги

«27» лютого 2019 року Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» подано апеляційну скаргу на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 04.12.2018 року, відповідно до якої, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» у повному обсязі, судові витрати стягнути з відповідача.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та заперечення інших учасників справи

У поданій апеляційні скарзі АТ КБ «ПриватБанк» посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, та невідповідності висновків суду обставинам справи.
Апелянт вказує, що при ухваленні рішення суд керувався тим, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» не доведені, тому не підлягають задоволенню. З даним висновком суду апелянт не погоджується. Зазначає, що відповідно до укладеного договору No б/н від 11.02.2011 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 300,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Відповідач після отримання картки та ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг здійснила дії щодо проведення її активації, користувалась карткою, а також отримувала кредитні кошти з власної ініціативи.
Апелянт вказує, що з розрахунку заборгованості та виписки по рахунку вбачається, що відповідач користувалась кредитним лімітом та погашала заборгованість, а тому числі і за відсотками. Тобто погодилась із встановленим лімітом, та відповідно отримала кредитну картку, яка є спеціальним платіжним інструментом.
Вважає, що підписання відповідачем заяви від 11 лютого 2011 року, активація ним картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору на визначених ними Умовах про надання та обслуговування платіжних карток.
03 червня 2019 року до суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 – адвокат Білик Віктор Станіславович подав відзив на апеляційну скаргу. Відповідач вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
Відповідач зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та поданою із порушенням процесуальних строків, тому підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.
Представник позивача – адвокат Білик В.С.вказує, що позивач із апеляційною скаргою надав також: довідку про строк дії карток за договором та виписку по картковому рахунку. Зазначені докази не були додані тільки при подачі апеляційної скарги, а представник позивача у апеляційній скарзі не обґрунтував поважності причин не подання їх під час розгляду справи у суді першої інстанції. 
Відповідач звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що надана представником відповідача довідка про строк дії картки за договором виготовлена самим позивачем, та з об`єктивних міркувань не може мати доказову силу по справі.
Також, ОСОБА_1 , звертає увагу суду колегії суддів на той факт, що виписка по картковому рахунку додана представником позивача до апеляційної скарги не відповідає вимогам, встановленим законом, а саме у ній відсутні обов`язкові реквізити притаманні первинному документу. Згідно ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні документи мають мати обов`язкові реквізити. У порушення вказаної норми, вище вказана виписка по рахунку не містить: дату складання, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистого підпису особи, яка здійснювала господарську операцію.
На підставі вище вказаного, відповідач вважає висновки суду першої інстанції правильними, та зазначає, що саме у зв`язку із не наданням позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження факту невиконання кредитного зобов`язання відповідачем, та підтвердження обставин виконання кредитного зобов`язання позивачем Біляївський районний суд Одеської області цілком законно відмовив АТ КБ «Приватбанк» у задоволенні позовних вимог.
15.05.2020 року на електронну адресу суду апеляційної інстанції від представника АТ КБ «Приватбанк» - адвоката Пучкової Людмили Анатоліївни надійшли письмові пояснення до апеляційної скарги. У наданих поясненнях представник апелянта зазначила, що ОСОБА_1 із січня 2014 року була активним користувачем банківських послуг- здійснювала зняття готівки із карти за рахунок кредитного ліміту, здійснювала оплату у торгово-сервісній мережі, перерахування коштів між своїми рахунками, своєчасно та в повному обсязі проводила погашення кредитного ліміту та процентів за його користування. Вказує, що дана інформація міститься у розрахунку заборгованості та деталізується виписки за рахунками відповідача, що додаються до апеляційної скарги.
Представник АТ КБ «ПриватБанк» звертає увагу колегії суддів на те, що безперервно простроченим зобовязанням по кредиту стало тільки у травні 2017 року. Останнє погашення ОСОБА_1 провела 13.03.2017 року у сумі 2 296 грн. Представник апелянта вказує, що відповідачка знаючи, що заборгованість по кредиту повністю не погашена, жодного разу не звернулася до АТ КБ «Приватбанк» із пропозиціями щодо врегулювання чи оспорення боргу, а пропозиції Банку про реструктуризацію відзиляла.
Також представник апелянта у вказаних письмових поясненнях просив долучити до матеріалів справи фото клієнта у відділенні із картками ПриватБанку в руках, що додатково підтверджує ту обставину, що ОСОБА_1 була активним користувачем кредитної програми АТ КБ «ПриватБанк», та зверталася за перевипуском кредитних карт.
З огляду на зазнечене в письмових поясненнях представник апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» підтримує, та просить суд задовольнити в повному обсязі.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

13 березня 2019 року ухвалою Одеського апеляційного суду під головуванням судді Кравця Ю.І апеляційну скаргу представника АТ КБ «Приватбанк» - Литвиненко О.Л. на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 04.12.2018 року залишено без руху.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року під головуванням судді Кравця Ю.І. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника АТ КБ «Приватбанк» - Литвиненко О.Л. на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 04.12.2018 року по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Ухвалою від 22.04.2019 року колегією суддів Одеського апеляційного суду судової палати у цивільних справах: Кравця Ю.І. Журавльова О.Г, Комлевої О.С. справу за апеляційною скаргою представника АТ КБ «Приватбанк» - Литвиненко О.Л. на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 04.12.2018 року по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості було призначено до розгляду.
Розпорядженням № 5395 щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 05.11.2019 року у відповідності до п. 3.12 Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затвердженими рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 року з подальшими змінами було проведено автоматизований розподіл справи та визначено колегію суддів під головуванням судді Князюка О.В.
Ухвалою суду від 27.11.2019 у складі колегії суддів цивільної палати Одеського апеляційного суду справу прийнято до провадження головуючого судді Князюка О.С. та призначено до розгляду.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку, судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку, судове засідання не проводиться.
Справу розглянуто без виклику учасників справи в порядку ст. 369 ЦПК України.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини

Судом встановлено, що 11 лютого 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг був укладений договір б/н (а.с. 11-27).
Як вбачається з матеріалів справи, 11.02.2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання останньою анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. За умовами вказаного договору позичальник отримала кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.
До кредитного договору банк додав витяг з Тарифів обслуговування карт та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку ресурс: архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/.
За розрахунком банку, станом на 15.01.2018 року за ОСОБА_1 утворилась заборгованість у розмірі 27553,84 грн, з яких:
-        4 471,28 грн – тіло кредиту,
-        10 482,95 грн – нараховано відсотків за користування кредитом,
-        10 811,33 грн – нараховано пені,
а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг:
-        500,00 грн – штраф (фіксована частина)
-        1 288.28 грн – штраф (процентна складова)

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч.1,2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено існування між сторонами кредитних правовідносин, оскільки в анкеті-заяві не зазначений розмір ліміту кредитних коштів та процентна ставка. Підписана відповідачем анкета-заява не містить і строку дії карти, що унеможливлює у разі встановлення отримання відповідачем кредиту, перевірити правильність нарахованих позивачем процентів. Крім того, позивач не надав доказів про рух коштів, з якого можливо було б встановити отримання відповідачем кредитних коштів та користування ними.
Колегія суддів погоджується частково з таким висновком суду та виходить з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, 11.02.2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання останньою анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. За умовами вказаного договору позичальник отримала кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.
До кредитного договору банк додав витяг з Тарифів обслуговування карт та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку ресурс: архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/.
За розрахунком банку, станом на 15.01.2018 року за ОСОБА_1 утворилась заборгованість у розмірі 27553,84 грн, з яких:
-        4 471,28 грн – тіло кредиту,
-        10 482,95 грн – нараховано відсотків за користування кредитом,
-        10 811,33 грн – нараховано пені,
а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг:
-        500,00 грн – штраф (фіксована частина)
-        1 288.28 грн – штраф (процентна складова)
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У заяві, яка підписана позичальником, процентна ставка не зазначена.
Позивач, обґрунтовуючи вимоги про стягнення процентів в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору.
Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядку нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).
Колегія суддів зазначає, що наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» посилається на Витяг з тарифів, Умови та правила надання банківських послуг, з якими погодився відповідач, підписуючи анкету-заяву, якими передбачено розмір, ставка та порядок нарахування відсотків за прострочення заборгованості.
Проте, колегія суддів вважає, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, про які зазначає апелянт, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами, шляхом підписання заяви-анкети.
Крім того, ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім, а лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Таким чином, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.
Тому, на думку колегії суддів, відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» проценти за користування кредитом, через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві, а витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 року по справі № 342/180/17 зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем, АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Відповідач не надав належних доказів на спростування заборгованості, в якій містяться відомості про часткове повернення відповідачем грошових коштів позивачу, якими він користувався у власних цілях.
Суд, розглядаючи справу в порядку спрощеного провадження та застосовуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19 мав надати оцінку даним обставинам.
Виходячи з презумпції правомірності правочину та враховуючи наявність доказів про підпис відповідачем заяви про встановлення кредитного ліміту на платіжну карту, відсутність заперечень з боку відповідача про фактичне користування ним грошовими коштами Банку у власних цілях, відсутність доказів про повернення кредиту в добровільному порядку позивачу, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми грошових коштів.
Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку грошових коштів у розмірі 4 471,28 грн.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на наступне.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У зв`язку з тим, що позивачем не доведено існування між сторонами договірних кредитних правовідносин, підстав для стягнення з відповідача на користь позивача процентів відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України не має.
Разом з тим, відповідно до положень ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів на рівні облікової ставки Національного банку України, якщо такий розмір не встановлений договором.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Звертаючись в суд першої інстанції з позовом про стягнення кредитної заборгованості, представник АТ КБ "ПриватБанк" не заявляв вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами в межах строку кредитування з посиланням на ст. 1048 ЦК України (розмір процентної ставки на рівні облікової ставки НБУ) а також за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених частиною 2 статті 625 ЦК України.
Більше того, позивач просив розглянути справу у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, в тому числі без його участі безпосередньо, зазначивши, що всі необхідні докази є в матеріалах справи, та клопотання і заяви з боку банку відсутні, розпорядившись таким чином своїми процесуальними правами на власний розсуд.
Разом з тим, апеляційний суд не приймає до уваги нові докази апелянта у вигляді строку дії карти, та копій фотокарток отримання карт АТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_1 оскільки апелянтом не надано доказів неможливості подання цих доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а також виходячи з того, що позивач не обґрунтовував вимоги про стягнення відсотків за користування кредитом у розмірі, встановленому НБУ відповідно до ст. 1048 ЦК України в межах строку кредитуваня (строку дії карти) та стягнення платежів у відповідності до частини 2 статті 625 ЦК України.
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.1 ст.84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Таким чином, учасник справи не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
19 листопада 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в рамках справи № 826/12675/15, касаційне провадження №К/9901/26923/18 (ЄДРСРУ № 85836646) досліджував питання особливостей подання нових доказів в суд апеляційної інстанції та порядок прийняття їх до розгляду та зробив наступний висновок - суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції було зумовлене поважними причинами, поважність причин яких повинен довести скаржник.
Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.
З урахуванням того, що позивач не заявляв вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами в межах строку кредитування з посиланням на ст. 1048 ЦК України (розмір процентної ставки на рівні облікової ставки НБУ) а також за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених частиною 2 статті 625 ЦК України, нові докази у вигляді строку дії карти без зазначення причин неподання їх в суд першої інстанції, суд апеляційної інстанції не приймає.
Крім того, у зв`язку з відсутністю підстав вважати Умови та Правила частиною договору між сторонами, а також враховуючи, що відповідачем не підписано витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт, в якому містяться відомості про розмір процентів, а в анкеті-заяві, яка підписана відповідачем, відсутні умови про стягнення процентів, суд першої інстанції набув правильного висновку про відмову у вимогах про стягнення процентів.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
Також, колегія суддів звертає увагу на те, що у зв`язку з недостатньою кількістю суддів (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 16), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування тих суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці і т.п.) навантаження на суддів виходить за межі фізичних можливостей.
В пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 р.) з урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом» зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів - всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу.
У пункті 33, 35 Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам - членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, підкреслено, що кожна держава повинна виділяти судам достатньо ресурсів, приміщень та устаткування, щоб вони могли функціонувати відповідно до стандартів, викладених у ст.6 Конвенції, а також щоб судді могли ефективно працювати.
У судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал.
Тому, незабезпечення належного функціонування судової системи через відсутність достатньої кількості суддів, у зв`язку з надмірним навантаженням, унеможливлює розгляд справ у строки, передбачені національним законодавством.

Судові витрати
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З урахуванням того, що за постановою апеляційного суду з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 4 471 грн. 28 коп., що становить 6,16 % від заявлених позивачем вимог 27553.84 грн., то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 271,35 коп. від сумарно сплаченого судового збору 4 405 грн. 00 коп., в тому числі за подання позову до суду 1762 грн. і за подання апеляційної скарги 2643 грн.

РЕЗУЛЮТИВНА ЧАСТИНА
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» –задовольнити частково.
Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 04 грудня 2019 року – скасувати.
Ухвалити нове рішення яким позвоні вимоги Акціонерного товариства Аомерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (місце знаходження 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д; ЄДРПОУ – 14360570, р/р НОМЕР_3 , МФО 305299) грошові кошти у розмірі 4 471 грн. 28 коп. (тіло кредиту).
В задоволенні інших позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (місце знаходження 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д; ЄДРПОУ – 14360570, р/р НОМЕР_3 , МФО 305299) судовий збір у розмірі 271 грн. 35 коп.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках передбачених п. 2 «а» - 2 «г» ч. 3 ст 389 ЦПК України.

Головуючий:                                                                О.В. Князюк

Судді:                                                                         А.П. Заїкін

                                                                        С.О. Погорєлова