справа № 761/20899/19
головуючий у суді І інстанції Рибак М.А.
провадження №22-/824/12609/2020
 
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
 
ПОСТАНОВА
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
24 листопада 2020 року                                                                           м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого судді              Писаної Т.О.,
Суддів                                               Приходька К.П., Журби С.О.
за участі секретаря судового засідання  Костецької М.М.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та стягнення коштів, 
 
В С Т А Н О В И В:
 
У  травні 2019 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся із позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач) про поділ та стягнення грошових коштів.
На обґрунтування позовних вимог вказував, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 29 грудня 2012 року, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14 березня 2016 року. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 13 жовтня 2016 року вказане рішення залишено без змін. До реєстрації шлюбу ОСОБА_2 уклала з АТ "УкрСиббанк" договір іпотеки від 24 жовтня 2006 року на придбання квартири АДРЕСА_1 . В обгрунтування позову також указує, що за час перебування у шлюбі грошові зобов`язання за договором іпотеки виконувались за рахунок сімейних коштів та на момент припинення шлюбних відносин сторонами, як подружжям, було сплачено по вказаному договору іпотеки 36436,41 доларів США. Оскільки при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, тому позивач просив визнати вказані кошти спільним майном подружжя та стягнути з відповідача 1/2 частку вказаних коштів.
Підставою для задоволення позову позивачем указані положення ст.ст. 60, 65, 69, 70, 71 СК України, відповідно до яких позивач просив визнати спільним майном подружжя грошові кошти в сумі 36430,41 доларів США, що становить 969753,03 грн, сплачені відповідачкою ОСОБА_2 на користь АТ «Укрсиббанк» за період з 29 грудня 2012 року по 13 жовтня 2016 року та стягнути з ОСОБА_2 Ѕ частку сплачених відповідачем коштів на користь АТ «Укрсиббанк» за період з 29 грудня 2012 року по 13 жовтня 2016 року за договором іпотеки від 24 жовтня 2006 року в сумі 484876,51 грн.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27 липня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ та стягнення грошових коштів відмовлено.
Не погоджуючись з судовим рішенням ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що оскаржуване рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом першої інстанції не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а спір вирішено на підставі недопустимих доказів.
Вказує, що суд першої інстанції невірно зазначив встановлену суму загального розміру кредитних зобов`язань - «57 000 доларів США», що не відповідає змісту самого іпотечного договору та встановленим обставинам, оскільки загальна сума кредитних зобов`язань ОСОБА_2 становила 57 500 доларів США та 1026,25 грн. Також суд першої інстанції у своєму рішенні вказав, що відповідачем надано суду докази на підтвердження того, що нею за період шлюбу було відчужено власний автомобіль SuzukiSX4, 2008 року випуску, а отримані кошти ОСОБА_2 скерувала на погашення кредитних зобов`язань перед банком, проте, дана обставина не підтверджується матеріалами справи, оскільки згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 , яке міститься в матеріалах справи, автомобіль зареєстрований за ОСОБА_2 . Таким чином, суд першої інстанції не повно з`ясував джерело походження коштів відповідачки та чи мала вона достатні фінансові ресурси для самостійного погашення кредитних зобов`язань перед АТ «Укрсиббанк».
Указує, що судом першої інстанції не правильно визначено предмет позову, а саме про поділ сплачених коштів, що належали йому, в той час як він просив визнати спірні кошти спільним майном подружжя та поділити їх.
Зазначає, що суд першої інстанції у своєму рішенні зробив висновки на підставі недопустимих доказів, а саме копії договору №1 про надання безповоротної фінансової допомоги від 14 жовтня 2011 року та копії Акта прийому-передачі коштів, що входять до складу безповоротної фінансової допомоги, які були направлені до суду разом із відзивом на позовну заяву представником відповідача з пропуском процесуального строку. Також зазначає, що всупереч вимогам ст. 213 ЦПК України суд першої інстанції не дослідив оригінал доказу, тому даний доказ підлягає дослідженню і оцінці судом апеляційної інстанції.
У доводах апеляційної скарги позивач посилається на правові висновки Верховного Суду, які викладені у постановах: від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі №405/2391/15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 та у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843ці17. У вказаних постановах Верховний Суд дотримується висновку про те, що законом (ст. 60 СК України) встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, яка може бути спростована одним із подружжя, при цьому тягар доказування покладається на того з подружжя, який її спростовує.
У апеляційній скарзі позивач також наводить доводи щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Так, указує, що всупереч вимогам ч. 6 ст. 127 ЦПК України не було ухвалено процесуального рішення щодо задоволення чи відмови у задоволені клопотання відповідачки про поновлення пропущеного строку на подання відзиву із доказами та долучено відзив до матеріалів справи, у зв`язку з чим вирішено спір на підставі встановлених обставин, у підтвердження яких враховано недопустимі докази. Зі своєї сторони позивач заперечував проти долучення до справи та врахування судом копії договору про надання безповоротної фінансової допомоги від 14 жовтня 2011 року і подав суду відповідну заяву про те, що указаний доказ у нього викликає сумнів щодо його достовірності, у зв`язку з чим досліджувати без його оригіналу та без виклику у якості свідка та допиту іншої сторони цього договору неможливо. Однак судом зазначене не було взято до уваги, що також не було описано в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, внаслідок чого допущено неповне з`ясування обставин справи.
У доводах апеляційної скарги також зазначає, що відповідачкою у підтвердження достовірності отримання невизнаної позивачем безповоротної фінансової допомоги не надано доказів сплати відповідних податкових зобов`язань.
19 листопада 2020 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Шипіцина О.В. в якому останній зазначив, що позивачем не було надано до суду першої інстанції доказів того, що він приймав участь у здійсненні платежів за кредитним договором. Не погоджується із доведеністю позовних вимог про поділ сплачених нею кредитних зобов`язань лише на підставі перебування сторін у шлюбі під час погашення нею кредитних зобов`язань. Також зазначив, що позивач був на утриманні відповідачки, а вона погашала іпотечний кредит за власні кошти, які отримані від відчуження належного їй автомобіля та як фінансова допомога від громадянки ОСОБА_3 .
У відзиві представником відповідачки зазначено, що згідно із відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ДФС України про суми виплачених доходів ОСОБА_1 не мав доходів у період з липня 2012 року по грудень 2016 року включно, що підтверджено листом від 14 березня 2018 року за №227/10/08-33-08-18-210, оригінал якого був наданий у справу №759/4747/16. Крім того, обставини справи, які свідчать про відсутність стабільного та постійного заробітку позивача для забезпечення потреб сім`ї встановлено рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2019 року у справі №759/4747/16, яке набрало чинності.
У спростування доводів апеляційної скарги представником відповідачки у відзиві зазначено, що нею до шлюбу із позивачем було набуто квартиру за кредитні кошти, відповідні кредитні зобов`язання були її особистими зобов`язаннями, позивач участі у виконанні її особистих зобов`язань не приймав. На підтвердження своїх заперечень надає квитанції про сплату нею кредитних зобов`язань за договором кредиту, договір про безповоротну фінансову допомогу, за яким особисто їй були надані кошти для погашення кредиту. Також нею були використані кошти від продажу належного їй автомобіля "Сітроен С3" 2006 року випуску.
З приводу доводів апеляційної скарги щодо не дослідження судом першої інстанції оригіналу договору безповоротної фінансової допомоги, копію якого відповідачкою надано до відзиву, указує, що позивач із клопотанням про витребування оригіналу цього договору до суду не звертався.
На підставі зазначеного просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Олійник В.Б. у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з підстав, наведених у скарзі.
Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Шипіцин О.В. проти апеляційної скарги заперечували та просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 1 ст. 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем у спростування вимог позову доведено використання власних грошових коштів, отриманих від продажу належного їй майна та договору про надання безповоротної фінансової допомоги, для погашення кредитного зобов`язання, а позивачем не надано доказів, що спростовують зазначені відповідачем обставини, зокрема не доведено, що ним було здійснено сплату боргів відповідача за іпотечним договором. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, проте вважає за необхідне змінити частково мотиви відмови у задоволені позовних вимог виходячи з наступного.
Судом установлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 29 грудня 2012 року, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14 березня 2016 року. До укладення шлюбу, 24 жовтня 2006 року відповідач уклала із АТ «Укрсиббанк» договір іпотеки № 26785, за умовами якого, ОСОБА_2 передала в іпотеку майно - квартиру АДРЕСА_1 в забезпечення виконання умов за кредитними договорами споживчого кредиту № 11063342000 від 24 жовтня 2006 року та № 11063348000 щодо повернення кредитних коштів в сумі 57 500 доларів США.
Відповідно до листа ПАТ «Укрсиббанк» від 15 січня 2020 року № 62-3/11/05, в період з 29 грудня 2012 року по 13 жовтня 2016 року за договором іпотеки № 26785 від 24 жовтня 2006 року, банком було отримано 36430,41 доларів США.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо правильності встановлення судом першої інстанції предмету спору, судом апеляційної інстанції не встановлено порушення процесуальних норм.
Так,  відповідно до ч. 1 ст. 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу є завданням підготовчого провадження, що передбачено ст. 189 ЦПК України.
При цьому, згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 наголосила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку правову норму необхідно застосувати для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Як убачається із змісту позовної заяви, позивач просив визнати, що виконання відповідачкою за час перебування у шлюбі кредитних зобов`язань відбулося за рахунок спільних сімейних коштів, та у зв`язку з цим просив стягнути на його користь половину цих коштів.
Перевіряючи правильність юридичної кваліфікації учасниками справи спірних правовідносин судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач та його представник вважають, що спірні кошти, які позивач просить поділити, є доходом сім`ї, що згідно із ч. 2 ст. 61 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та зазначає, що відповідним доходом він вважає грошові кошти, які були витрачені відповідачкою для погашення кредитної заборгованості.
Однак судом першої інстанції правильно визнано недоведеними зазначені позивачем у підтвердження його вимог обставини, оскільки позивачем не спростовані заперечення відповідачки про відсутність отриманого у спірний період як спільного доходу подружжя, так і самостійного доходу позивача.
Колегія апеляційного суду з таким висновком погоджується з урахуванням наступного.
Відповідно до абзацу 1 пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.
Як убачається із встановлених судом першої інстанції обставин, спіні грошові кошти на час припинення спільного ведення господарства були відсутні. Позивачем також не надано доказів наявності будь-якого доходу у вказаний період ні у нього, ні у його колишньої дружини.
Позивач не вказуючи джерела походження указаних коштів вважає, що оскільки кошти були витрачені під час шлюбу, то вони є доходом, а тому презумпцію спростування віднесення цих коштів до спільних сумісних має спростувати відповідачка.
У суді апеляційної інстанції позивач також надав пояснення, що не може надати докази отримання  заробітної плати чи інших доходів, та вважає, що указані обставини не є перешкодою для визнання відповідного об`єкта спільною сумісною власністю, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
При цьому, позивач не може підтвердити отримання заробітної плат чи інших будь-яких доходів його колишньої дружини. Відповідачка зі своєї сторони цю обставину не заперечує та повністю визнає, що у подружжя у спірний період будь-який дохід був відсутній, оскільки ні вона ні позивач доходу не мали. На підтвердження обставини відсутності доходу у позивача надала до відзиву на позовну заяву копію листа Токмацького ОДПІ ГУ ДФС у Запорізькій області наданого на виконання ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 16 лютого 2018 року за №2/759/192/18 у справі №759/4747/16-ц, згідно із яким, відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ДФС України про суми виплачених доходів, позивач ОСОБА_1 не мав доходів у період з третього кварталу 2012 року по четвертий квартал 2016 року включно. Позивачем указані обставини не спростовані.
Таким чином, обставина щодо наявності у сторін цього спору, а саме як колишнього подружжя, будь-якого доходу (як об`єкта майна) у період з 29 грудня 2012 року по 13 жовтня 2016 року не доведена позивачем взагалі, а відтак підстави для спростування відповідачкою належності такого об`єкта майна, що не встановлений, до спільної власності подружжя - відсутні.
Перевіряючи наявність підстав для поділу спірної суми як боргів подружжя за зобов`язаннями, оскільки відповідні обставини наводить сам позивач у своєму позові, колегія апеляційного суду вважає їх також недоведеними з урахуванням наступного.
Позивач просив суд визнати спільним майном подружжя грошові кошти в сумі 36 430,41 доларів США, які були сплачені відповідачкою за кредитним договором на користь АТ «Укрсиббанк» у період з 29 грудня 2012 року по 13 жовтня 2016 року та стягнути Ѕ частку сплачених коштів на його користь.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції відповідачкою було набуто у власність квартиру АДРЕСА_1 , на підставі нотаріально посвідченого 24 жовтня 2006 року договору купівлі-продажу квартири у продавця ОСОБА_4 . 
Право особистої власності на указаний об`єкт нерухомості було зареєстровано за відповідачкою 08 листопада 2006 року, що підтверджено реєстраційним написом на правовстановлювальному документі (а.с. 107- 108 Т.1).
Набуття указаної квартири відповідачкою у особисту власність до шлюбу підтверджено документально та не заперечується позивачем. 
Квартира відповідачкою була придбана за кредитні кошти та була передана в іпотеку за договором іпотеки від 24 жовтня 2006 року у забезпечення грошових зобов`язань іпотекодавця за договором про надання споживчого кредиту №11063342000 від 24 жовтня 2006 року та договором про надання споживчого кредиту №11063348000 від 24 жовтня 2006 року.
Положеннями ч. 4 ст. 65 СК України передбачено, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї.
Оскільки спірна квартира є особистою приватною власністю відповідачки, як така, що набута нею у власність до укладення шлюбу з позивачем та за кошти, отримані відповідачкою за кредитним договором від 24 жовтня 2006 року, у позивача за цим кредитним договором не виникло жодних зобов`язань.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/14662/15-ц, яку правильно було враховано судом першої інстанції.
У наведеній постанові Верховним Судом також зазначено, що сплата боргів одного з подружжя, що виникли до укладення шлюбу, за рахунок коштів подружжя може за певних обставин враховуватися під час вирішення спору про поділ спільного майна подружжя чи боргових зобов`язань, проте не може бути підставою для визнання права на майно, набуте до укладення шлюбу.
З матеріалів справи вбачається, що між сторонами також існує інший спір про поділ майна подружжя у цивільній справі №759/4747/16-ц, у якому вимоги про поділ боргових зобов`язань не заявлені.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги стосовно наявності обставин, які можуть бути враховані для задоволення позову про поділ боргових зобов`язань, колегія апеляційного суду виходить із наступного.
У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.
Згідно зі статтею 57 СК Україниу редакції на час укладення сторонами шлюбу особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 
1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 
2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 
3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. 
У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).
Можна зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.
Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. 
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом. 
Зокрема, таке втручання у право особистої приватної власності передбачено у статті 62 СК України. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Аналогічно у частині сьомій ст. 57 СК України передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Так, у цій справі позивач хоч і не просить визнати за ним права власності на частку належної відповідачці квартири відповідно до ч. 7 ст. 57 чи ст. 62 СК України, проте вказує, що відповідачкою у погашення особистих зобов`язань були використані кошти, які мають бути визнані як спільні сумісні кошти, оскільки були нею сплачені за її боргами за час шлюбу. 
Тому апеляційний суд вважає за необхідне перевірити наявність підстав у відповідне втручання у право власності відповідачки з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя що гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.
Так, зі змісту статті 62 СК Українивбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.
Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. 
У випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.
Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.
Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі №214/6174/15-ц за позовом ОСОБА_1 про визнання за нею права на майно, набуте відповідачем до шлюбу, вартість якого істотно збільшилась у період шлюбу за рахунок спільних трудових та грошових затрат, зокрема, кредитних коштів, отриманих за кредитним договором.
При вирішенні указаного вище спору Велика Палата Верховного Суду також звернула увагу, що відповідній справі саме на позивачку, як особу, яка спростовує презумпцію особистої приватної власності відповідача, покладався обов`язок доведення існування підстав, передбачених частиною першою статті 62 СК України.
Аналогічно у цьому спорі саме позивач має спростувати презумпцію особистої власності відповідачки щодо її особистого майна, а відтак щодо самостійного виконання відповідачкою особистих зобов`язань за кредитним договором, укладеним нею до шлюбу для придбання майна, що є її особистою власністю. 
Як у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №214/6174/15-ц, так і у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/14662/15-ц під час вирішення подібних справ передбачено право захисту шляхом  відшкодування одному із подружжя понесених ним затрат під час перебування у шлюбі на збільшення вартості належного на праві особистої власності іншому з подружжя майна. 
Однак для задоволення таких вимог на позивача покладається обов`язок доведення понесення ним таких затрат. 
У цьому спорі, що правильно встановлено судом першої інстанції, також саме на позивача покладено обов`язок довести його грошову участь у виконанні особистих боргових зобов`язань відповідачки, що позивач не довів.
За таких обставин, відсутні підстав для стягнення на користь позивача заявлених ним у цьому позові сум ні як половини спільного доходу (як об`єкта спільної сумісної власності), ні як компенсації здійснених ним у період шлюбу грошових витрат на погашення особистих кредитних боргових зобов`язань відповідачки.
Крім того, відповідачкою надано докази укладення договору №1 про надання безповоротної фінансової допомоги з ОСОБА_3 з метою своєчасного виконання зобов`язань за кредитом в своїх інтересах ОСОБА_2 в сумі 191 760 грн з цільовим призначенням на погашення відповідачкою заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №11063342000 від 24 жовтня 2006 року та договором про надання споживчого кредиту №11063348000 від 24 жовтня 2006 року.
Із копії вказаного договору убачається, що він був укладений в інтересах         ОСОБА_2 , тому грошові кошти, які були одержані за цим договором, не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки відповідно до п. 6.2. даного договору за своєю правовою природою він є договором дарування в розумінні положень Цивільного кодексу України, зокрема статті 717 ЦК України.
Суду апеляційної інстанції відповідачкою був наданий оригінал договору про надання безповоротної фінансової допомоги, який судом було оглянуто в судовому засіданні та встановлено ідентичність оригіналу указаного договору та наявної у матеріалах справи його копії. Тому доводи апеляційної скарги щодо необхідності відхилення указаного договору як доказу відповідно до ч. 6 ст. 95 ЦПК України є необґрунтовані.
Доказів, що позивач просив суд першої інстанції витребувати оригінал договору у відповідачки, та що судом було відмовлено у його клопотанні, апеляційному суду не надано.
Позивач у апеляційній скарзі вказував на фіктивність договору про надання безповоротної фінансової допомоги, однак доказів визнання цього договору недійсним з передбачених ст. 234 ЦК України підстав суду не надав.
Відповідно до ст. 14.1.257 Податкового кодексу України безповоротна фінансова допомога це, зокрема, сума коштів, передана платнику податків згідно з договорами дарування, іншими подібними договорами або без укладення таких договорів.
За положеннями ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що грошові кошти у сумі 191 760 грн, які відповідачка отримала від ОСОБА_3 , та які були спрямовані на погашення платежів за договором про надання споживчого кредиту від 24 жовтня 2006 року, є особистою власністю відповідачки, а тому спростовують участь позивача у цих витратах.
Доводи апеляційної скарги щодо необхідності надання доказів сплати відповідних податкових зобов`язань відповідачкою у підтвердження достовірності отримання  безповоротної фінансової допомоги є безпідставними, оскільки предметом цього спору не єперевірка дотримання відповідачкою законодавства у сфері справляння податків і зборів.
Проте, колегія суддів не може погодитись із висновками суду першої інстанції про доведеність відповідачкою факту продажу автомобіля марки Suzuki модель SX4, 2008 року випуску та спрямування виручених від продажу особистого майна коштів на виконання кредитного зобов`язання з урахуванням наступного.
Як убачається із матеріалів справи, відповідачкою у відзиві було зазначено, що у її особистій власності перебували два автомобіля: марки Suzuki модель SX4, 2008 року випуску, що підтверджено свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, та марки Сітroen модель С3, 2006 року випуску, що підтверджено нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу автомобіля від 25 червня 2010 року (а.с.42-43, 109, Т.1).
У відзиві на позов відповідачкою було вказано про продаж нею у 2013 році з метою витрачення коштів від продажу автомобіля на погашення кредитних зобов`язань саме автомобіля марки Сітroen модель С3, 2006 року випуску, а не марки Suzuki модель SX4, 2008 року, як помилково встановив суд першої інстанції. Крім того, зазначивши у оскаржуваному рішенні про надання суду відповідачкою доказів на підтвердження обставин продажу автомобіля, суд цих доказів не указав.
Представником позивача до апеляційної скарги додано докази у спростування факту продажу автомобіля марки Suzuki модель SX4, 2008 року, який згідно із наданим на адвокатський запит повідомленням Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві від 01 вересня 2020 року за №31/26-195Аз станом на 01 вересня 2020 року зареєстрований за гр. ОСОБА_2 .
Враховуючи наведене відповідний висновок суду першої інстанції є помилковим, однак такий висновок не впливає на вирішення спору щодо недоведеності позивачем підстав для стягнення з відповідачки заявлених у позовній заяві сум, які були сплачені відповідачкою на погашення її особистих кредитних зобов`язань.
Доказів у спростування заявлених відповідачкою обставин продажу автомобіля марки Сітroen модель С3, 2006 року випуску, позивачем не надано. А як уже було зазначено вище, обов`язок доведення вимог цього позову в частині доведення понесення витрат на погашення кредитних зобов`язань відповідачки покладається саме на позивача, однак позивач доказів у спростування презумпції наявності у відповідачки особистих зобов`язань, виконання яких забезпечено належним їй на праві особистої власності майном, та факту виконання цих зобов`язань особисто відповідачкою - не надав.
З урахуванням наведеного, мотиви відмови у позові в цій частині підлягають зміні.
Колегія суддів також не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, в яких позивач вказує, що представником відповідача був пропущений строк на подання відзиву, однак суд прийняв відзив та додані до нього докази без вирішення питання про поновлення указаного строку.
Як убачається із наявного у матеріалах справи протоколу судового засідання від 12 грудня 2019 року, у якому приймали участь позивач, відповідачка та їх представники, суддею було повідомлено про те, що у суді зареєстровано відзив, на що представник позивача ОСОБА_5 попросив час на ознайомлення. У судовому засіданні також були заявлені клопотання сторони відповідача про зупинення провадження у справі та про поновлення строку на подання доказів.
Відповідно до частин четвертої, п`ятої та восьмої статті 259 ЦПК України ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановляються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати.
Ухвали суду, постановлені окремим документом, підписуються суддею (суддями) і приєднуються до справи. Ухвали, постановлені судом, не виходячи до нарадчої кімнати, заносяться до протоколу судового засідання.
Як убачається із матеріалів справи судом було відмовлено у задоволені клопотання сторони відповідачки про зупинення провадження у справі шляхом постановлення процесуального документа.
Стороною позивача не надано доказів, що інші клопотання відповідача залишились невирішеними. Наявний у справі протокол не містить відомостей про відмову у задоволені цих клопотань. 
Згідно із ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право ознайомлюватися з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти 
Відповідно до ч. 1 ст. 249 ЦПК України учасники справи мають право ознайомитися із технічним записом судового засідання, протоколом судового засідання та протягом п`яти днів з дня проголошення рішення у справі подати до суду письмові зауваження щодо неповноти або неправильності їх запису.
Із зауваженнями на протокол відповідно до ст. 43 у встановлені ст. 249 указаного кодексу строки сторона позивача не зверталась.
Також, як убачається із змісту оскаржуваного рішення, судом було враховано відзив та надані до відзиву докази, що свідчить про їх долучення судом до матеріалів справи.
Відповідно до частини 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Таким чином, позивачем не доведено та апеляційним судом не встановлено процесуальних порушень, які призвели до неправильного вирішення справи або таких, які є підставою для обов`язкового скасування оскаржуваного рішення відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦПК України.
За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку щодо наявності підстав для зміни судового рішення на підставі ч. 4 ст. 376 ЦПК України, а саме зміни мотивувальної частини рішення.
Оскільки суд апеляційної інстанції частково змінив лише мотиви відмови у позові, тому підстав для зміни розподілу судових витрат згідно із ст.141 ЦПК України немає.
Керуючись ст.ст. 268, 352, 367, 368, 374, 375, 376, 381- 384, ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційний суд, 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та стягнення коштів змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 01 грудня 2020 року.

Головуючий	Т.О. Писана  	
		
Судді	К.П. Приходько  	
	 С.О. Журба