ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року 
м. Київ

Справа №  914/2057/18 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Міщенка І.С. - головуючого, Берднік І.С., Сухового В.Г.,
за участю секретаря судового засідання - Савінкової Ю.Б.
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Три Корони Девелопмент"
на постанову Західного апеляційного господарського суду від 03 вересня 2020 року (головуючий - Гриців В.М., судді: Дубник О.П., Хабіб М.І.) і рішення Господарського суду Львівської області від 03 березня 2020 року (суддя Коссак     С.М.) у справі
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Три Корони Девелопмент"
до Львівської міської ради, 
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: (1) Комунального підприємства ЛКП "Спортресурс", (2) ОСОБА_1 , (3) ОСОБА_2 ,
про визнання незаконною і скасування ухвали, обмеження на вчинення дій

Відповідно до статті 216 ГПК України в судовому засіданні 09.12.2020 було оголошено перерву до 23.12.2020.
(за участю представника позивача - Пелюк С.С.)

Історія справи
Фактичні обставини  справи, встановлені судами 
1. За договором купівлі-продажу від 31.08.2007 Відкрите акціонерне товариство "Завод Львівсільмаш" продало Товариству з обмеженою відповідальністю "Чесний продукт" роздягальню для спортсменів площею 392,3 кв.м. та споруду стадіону "Сільмаш", що розташовані у АДРЕСА_1 (далі - нерухоме майно). 
2. За договором купівлі-продажу від 14.08.2008 вказане нерухоме майно придбало Товариство з обмеженою відповідальністю "Три Корони Девелопмент" (далі - ТОВ "Три Корони Девелопмент", позивач). Право власності ТОВ "Три Корони Девелопмент" на нерухоме майно зареєстровано 30.01.2009. 
3. 18.09.2018 ТОВ "Три Корони Девелопмент" звернулося до Львівської міської ради із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у зв`язку із формуванням нової земельної ділянки на АДРЕСА_1 для реконструкції стадіону "Сільмаш" під багатофункціональний спортивний комплекс, орієнтовний розмір земельної ділянки 4,1455 га.
4. 19.09.2018 позивач звернувся до Львівської міської ради з проханням виключити з порядку денного пленарного засідання сесії Львівської міської ради питання про надання ЛКП "Спортресурс" дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1,82 га на вул. І. Сулими - вул. Народній, оскільки вказана земельна ділянка знаходиться в межах земельної ділянки, на якій розташована нерухомість позивача.
5. Львівська міська рада ухвалою від 20.09.2018 № 3857 "Про надання ЛКП "Спортресурс" дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул.   І.Сулими - вул. Народній" (далі - спірна ухвала), зокрема надала Львівському комунальному підприємству "Спортресурс" (далі - ЛКП "Спортресурс", третя особа) дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 1,82 га на вул І.Сулими - вул. Народній для будівництва та обслуговування універсального спортивного майданчика за рахунок земель рекреаційного призначення. Підставою прийняття ухвали вказано, зокрема звернення ЛКП "Спортресурс" від 03.07.2018.
6. У зв`язку з чим у відповідь на заяву ТОВ "Три Корони Девелопмент" від 18.09.2018 Управління земельних ресурсів Львівської міської ради листом від 12.10.2018 повідомило про неможливість вирішити заяву позивача, оскільки ухвалою Львівської міської ради від 20.09.2018 № 3857 надано дозвіл ЛКП "Спортресурс" на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовно площею 1,82 га на вул. І.Сулими - вул. Народній для будівництва та обслуговування універсального спортивного майданчика. 
Короткий зміст позовних вимог
7. У листопаді 2018 року ТОВ "Три Корони Девелопмент" звернулося до суду з позовом до Львівської міської ради (далі - Рада, відповідач) про визнання незаконною та скасування спірної ухвали; зобов`язання відповідача утриматися від дій, які порушують право власності позивача на належні йому об`єкти нерухомості; зобов`язати відповідача утриматися від дій, які порушують законний майновий інтерес позивача на оформлення земельної ділянки, необхідної для обслуговування об`єктів нерухомості.
8. Позов мотивований тим, що позивач, як власник нерухомості, має право на оформлення права користування земельною ділянкою у розмірі, необхідному для експлуатації та обслуговування нерухомого майна. Проте оскаржуваною ухвалою третій особі надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка входить в межі земельної ділянки, необхідної позивачу для обслуговування нерухомості. Затвердження відповідачем такого проекту землеустрою та надання земельної ділянки в користування ЛКП   "Спортресурс" унеможливить реалізацію позивачем права на отримання земельної ділянки у розмірі, необхідному для обслуговування об`єктів нерухомості. При цьому саме спірна ухвала стала єдиною підставою для відмови позивачу у розгляді його заяви від 18.09.2018 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
9. Рішенням Господарського суду Львівської області від 03 березня 2020 року, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 03 вересня 2020 року, у позові відмовлено повністю.
10. Суди попередніх інстанцій визнали, що внаслідок придбання нерухомості позивач дійсно в силу закону має право на оформлення права користування земельною ділянкою, необхідною для обслуговування об`єктів нерухомості, однак у той же час констатували, що площа земельної ділянки, необхідної для такого обслуговування, не встановлена і не є предметом спору у цій справі. Врахувавши правові висновки Великої Палати Верховного Суду у справах №№ №32/563, 826/5735/16, 813/1631/14, № 926/971/18, суди дійшли висновку, що надання Радою дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки направлене лише на ідентифікацію земельної ділянки та не означає наявності волевиявлення органу місцевого самоврядування на передачу земельної ділянки в користування третій особі, а тому не створює правових наслідків крім тих, що пов`язані з неправомірністю прийняття відповідного рішення. Отже, спірна ухвала не порушує прав та інтересів позивача та не перешкоджає йому у вирішенні питання щодо оформлення права користування земельною ділянкою під нерухомим майном.
11. Окремо суд апеляційної інстанції наголосив на тому, що у межах вирішення даного спору не підлягають дослідженню питання визначення площі земельної ділянки, яка необхідна позивачу для обслуговування нерухомості, а отже долучені до матеріалів справи у підтвердження цієї обставини докази, зокрема виготовлена у 2009 році технічна документація із землеустрою, висновок судового експерта від 15.11.2018 №037/18 не є належними та допустимими доказами саме заявлених позовних вимог.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та касаційне провадження
12. Не погоджуючись із указаними судовими рішеннями, позивач звернувся з касаційною скаргою у який просить їх скасувати з підстав, передбачених пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 19.11.2020 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою позивача з підстав, передбачених пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України.
Аргументи учасників справи
Доводи позивача який подав касаційну скаргу (узагальнено)
13. Суди попередніх інстанцій безпідставно дійшли висновків про те, що майновий інтерес позивача в оформленні права користування земельною ділянкою під нерухомим майном відповідачем не порушено. Відповідач надав дозвіл ЛКП   "Спортресурс" на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка входить до меж земельної ділянки, необхідної для обслуговування нерухомості позивача. Саме спірна ухвала стала єдиною підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки під нерухомим майном. У той же час відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування частини 1 статті 21 ЦК України у подібних правовідносинах стосовно того, чи має місце порушення майнового інтересу власника нерухомості у разі надання іншій особі дозволу на виготовлення проекту землеустрою на земельну ділянку, яка необхідна для обслуговування нерухомого майна. Так, надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою є складовою частиною єдиного процесу передачі земельної ділянки в користування третій особі, що дає засновані на положеннях статті 123 ЗК України підстави стверджувати про позбавлення позивача у такий спосіб можливості отримати земельну ділянку площею, яка є необхідною для обслуговування належних йому об`єктів нерухомості. Саме тому має місце порушення законного майнового інтересу позивача щодо отримання в користування земельної ділянки для обслуговування нерухомого майна.
14. У порушення приписів статей 86, 104 ГПК України суди попередніх інстанцій не дослідили належний та допустимий доказ - висновок експерта від 15.11.2018 №037/18, який містить фактичні дані та обставини, необхідні для правильного вирішення даного спору. У експертному висновку чітко встановлено, що земельна ділянка, яка є предметом оспорюваної ухвали, входить до меж земельної ділянки, необхідної позивачу для обслуговування нерухомого майна
ПОЗИЦІЯ  ВЕРХОВНОГО  СУДУ
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій
15. У частинах 1, 4 статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що цивільні права і обов`язки виникають як із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, так і з інших дій, які за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування.
16. Згідно з пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
17. Частиною 1 статті 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
18. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що в разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема, правового акта індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають як обставини, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, яка звернулась за їх захистом. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23.10.2018 у справі № 903/857/18, від 20.08.2019 у справі № 911/714/18.
19. Отже, підставами для визнання недійсним (незаконним) акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, і водночас порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі (постанови Верховного Суду від 05.12.2019 у справі № 914/73/18, від 14.01.2020 у справі №   910/21404/17).
20. Суди попередніх інстанцій встановили, що позивач з 2008 року є власником нерухомого майна - роздягальні для спортсменів та споруди стадіону по АДРЕСА_1. У той же час речові права на земельну ділянку під нерухомим майном не були оформлені попереднім власником майна і земельна ділянка під нерухомим майном не була сформована як окремий об`єкт цивільних прав. 
21. Стаття 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), стаття 377 ЦК України передбачають припинення права власності чи користування земельною ділянкою та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно. Щодо застосування приписів вказаних статей Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди (зміст якого розкривається, зокрема у статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України) особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (постанови від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, від 05.12.2018 у справі №   713/1817/16-ц, від 03.04.2019 у справі № 921/158/18, від 18.12.2019 у справі №   263/6022/16-ц).
22. Отже, відповідно до зазначених правових норм власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна. Одночасно користування будинком, спорудою неможливе без використання земельної ділянки, достатньої для розміщення й обслуговування цього майна. Розмір цієї частини земельної ділянки має визначатися на основі державних будівельних норм та санітарних норм та правил.
23. У зв`язку з чим позивач беззаперечно має майновий інтерес в одержанні в користування земельної ділянки, на якій розташоване нерухоме майно та частиною ділянки, яка необхідна обслуговування цього майна, однак розглянути це питання та прийняти відповідне рішення повинен відповідний орган місцевого самоврядування (статті 116, 122 ЗК України).
24. Порядок надання земельних ділянок державної та комунальної власності в користування регулюється статтями 123, 124 ЗК України та полягає в такому:  
- особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки, звертається до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; у клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення, додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки;
- відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні;
- за замовленням заінтересованої особи спеціалізованою організацією розробляється проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який погоджується в порядку статті 186-1 ЗК України;
- орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування приймає рішення про надання земельної ділянки в користування, яким затверджує проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки;
- передача в оренду земельної ділянки здійснюється на підставі такого рішення шляхом укладення договору оренди. 
25. Таким чином, земельне законодавство вимагає оформлення права користування земельною ділянкою комунальної власності за певною процедурою, початковим етапом якої є надання органом місцевого самоврядування дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
26. У справі встановлено, що позивач, намагаючись оформити право користування земельною ділянкою по вул. Городоцькій, 207 у м. Львові, на якій розташоване його нерухоме майно, 18.09.2018 звернувся до Ради із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 4,1455 га. Не зважаючи на це 20.09.2018 Рада прийняла спірну ухвалу, якою надала дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,82 га власному комунальному підприємству. У подальшому саме спірна ухвала стала єдиною підставою для відмови позивачу у розгляді його заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (лист Управління земельних ресурсів Ради від 12.10.2018).
27. Таким чином, сам відповідач визнав, що позивач не може пройти визначену статтями 123, 124 ЗК України процедуру одержання земельної ділянки в користування саме з підстави наявності оскарженої ухвали, тобто у зв`язку з початком процедури оформлення права користування земельною ділянкою за третьою особою.
28. Зазначаючи про те, що спірна ухвала не порушує права позивача, суди попередніх інстанцій керувалися правовими висновками Великої Палати Верховного Суду про те, що надання органом місцевого самоврядування дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає наявності волевиявлення цього органу на передачу земельної ділянки в користування третій особі, а тому не створює правових наслідків крім тих, що пов`язані з неправомірністю прийняття відповідного рішення.
29. Проте такі висновки судів є передчасними, а посилання на згадані правові позиції суду касаційної інстанції нерелевантним. 
30. Так, постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі №32/563 прийнята у спорі власника нерухомого майна та міської ради щодо визнання права оренди земельної ділянки та визнання укладеним договору оренди землі. За обставинами цього спору позивач отримав дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки під нерухомістю, проте міська рада тривалий час не приймала рішення про передачу позивачу земельної ділянки в оренду.
30.1. Щодо постанов Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі №826/5735/16, від 22.02.2019 у справі №813/1631/14, від 17.12.2019 у справі №926/971/18, то у жодній із вказаних справ позивачі не є власниками нерухомого майна, що розміщені на земельній ділянці, в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою якої позивачам було відмовлено.  
31. Натомість у даній справі позивач, як власник нерухомого майна, за законодавчо врегульованим принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди автоматично набуває право користування земельною ділянкою, на якій розташоване нерухоме майно та частиною ділянки, яка необхідна обслуговування цього майна. Тому надання власником землі дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку власника нерухомості, безумовно призводить до порушення майнового інтересу останнього.
32. Отже, правовідносини у наведених справах, які були предметом перегляду суду касаційної інстанції, очевидно не є подібними з тими, що є предметом розгляду у даній справі.
33. Верховний Суд зазначає, що до виникнення даного спору призвело визнання відповідачем саме спірної ухвали перешкодою у вирішенні питання про надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Як вже зазначено вище, надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою є початковим етапом процедури оформлення права користування земельною ділянкою. У зв`язку з чим у разі відведення ЛКП   "Спортресурс" або будь-якій іншій особі земельної ділянки, яка входить до меж землі, необхідної для обслуговування майна позивача, останній автоматично втратить можливість оформити належне йому в силу закону право користування земельною ділянкою для обслуговування об`єктів нерухомого майна та, відповідно, буде позбавлений можливості повноцінно користуватися власним нерухомим майном.
34. У той же час встановлення факту порушення відповідачем законного майнового інтересу позивача в оформленні права користування земельною ділянкою  неможливе без з`ясування того, яка площа земельної ділянки орієнтовно необхідна позивачу для обслуговування нерухомості та чи має місце у зв`язку з цим накладення на неї земельної ділянки, яка є предметом спірної ухвали.  
35. Проте суди попередніх інстанцій ухилились від дослідження вказаних обставин, помилково визнавши їх такими, що не входять до предмету доказування у даному спорі.
36. Обмежившись лише формальним посиланням на те, що надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою третій особі не порушує прав позивача, всупереч вимогам статей 86, 104 ГПК України суди не надали оцінки усім наявним у справі доказам, зокрема висновку експерта від 15.11.2018 №037/18, який наданий позивачем у підтвердження доводів щодо площі земельної ділянки, необхідної йому для обслуговування об`єктів нерухомості та співвідношення необхідної позивачу земельної ділянки з земельною ділянкою, що є предметом спірної ухвали. 
37. Отже, оцінки спірним правовідносинам у контексті норм статей 120, 123 ЗК України, статей 21, 377 ЦК України, суди не надали; належним чином, із дослідженням поданих сторонами доказів не з`ясували співвідношення земельної ділянки, яка є предметом спірної ухвали, з земельною ділянкою, право на яку в силу закону має позивач.
38. Враховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги в пунктах 13, 14 Постанови, що суди неправильно застосували норми частини 1 статті 21 ЦК України та не встановили всіх фактичних обставин справи.
39. Відповідно до частин 2, 5 статті 236 ГПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
40. Судові рішення у цій справі наведеним вимогам не відповідають.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
41. За таких обставин висновки судів попередніх інстанцій про необхідність відмови у задоволенні позову передчасні та не ґрунтуються на дослідженні усіх наданих учасниками справи доказів та наданні їм оцінки у контексті норм, що регулююсь спірні правовідносини.
42. За положеннями частин 1, 2 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
43. Згідно з пунктом 3 частини 3 статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є, зокрема, порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
44. З огляду на викладене прийняті у справі судові рішення підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції, у зв`язку з чим касаційна скарга підлягає задоволенню.
45. Під час нового розгляду суду необхідно врахувати наведене в пунктах 33-38 Постанови, перевірити доводи учасників справи, повно дослідити наявні в матеріалах справи докази, на підставі яких встановити істотні для справи обставини, прийняти законне та обґрунтоване рішення.
Щодо судових витрат
46. Оскільки розгляд справи не завершено, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 300, 301, 306, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В :
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Три Корони Девелопмент" задовольнити.
2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 03 вересня 2020   року і рішення Господарського суду Львівської області від 03 березня 2020 року у справі №   914/2057/18 скасувати.
3. Справу № 914/2057/18 направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                             Міщенко І.С.
Судді                                                                                                               Берднік І.С.
                                                                                                    Суховий В.Г.