УХВАЛА

17 листопада 2020 року 
Київ
справа №640/23037/20
адміністративне провадження №П/9901/344/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Губської О.А.,
суддів Білак М.В., Загороднюка А.Г., Соколова В.М., Шевцової О.В.,
перевіривши позовну заяву ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Державної судової адміністрації України, Верховної Ради України про відшкодування шкоди,
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної казначейської служби України, Верховної Ради України, Державної судової адміністрації України з вимогами стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування майнової шкоди, завданої органом державної влади - Верховною Радою України, в розмірі 99 739,39 грн шляхом зобов`язання Державної казначейської служби України списати вказані кошти зі спеціально визначеного для цього рахунку Державного бюджету України та зобов`язання Державної судової адміністрації України здійснити виплату цих коштів ОСОБА_1 .
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 жовтня 2020 року адміністративну справу №640/23037/20 за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Верховної Ради України, Державної судової адміністрації України про зобов`язання вчинити дії передано на розгляд Верховного Суду.
27 жовтня 2020 року на адресу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, як суду першої інстанції, надійшли матеріали вказаної позовної заяви. 
Ухвалою Верховного Суду від 02 листопада 2020 року позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення її недоліків шляхом уточнення відповідачів у справі або викладенням вимог до Верховної Ради України з відповідним обґрунтуванням.
09 листопада 2020 року на адресу Касаційного адміністративного суду надійшло клопотання представника позивача про усунення недоліків позовної заяви. 
У вказаному клопотанні представник позивача звернув увагу суду на те, що ним не було помилково вказано відповідачем Верховну Раду України, оскільки такі вимоги щодо складу відповідачів встановлені в рішеннях Верховного Суду, на які були посилання і в самому позові на аркушах 6-8.
Зокрема, представник позивача посилається на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду в справі №242/4741/16-ц (провадження №14-515цс19) від 27 листопада 2019 року, відповідно до яких належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав; держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.
Крім того, представник позивача посилається також на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №757/38064/16-ц та постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2018 року у справі №910/23967/16, відповідно до яких при вирішенні спору про відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом, якщо ж відповідним законом чи іншим нормативно-правовим актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок) держави, то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. 
Відповідно до частини четвертої  статті 22 КАС України  Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.
Зазначений перелік справ, які підсудні Верховному Суду як суду першої інстанції, є вичерпним.
Згідно з частиною першою  статті 266 КАС України  Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні, зокрема справи щодо законності (крім конституційності) постанов Верховної Ради України, законності дій чи бездіяльності Верховної Ради України.
Отже, у порядку адміністративного судочинства до Верховного Суду як суду першої інстанції можуть бути оскаржені постанови Верховної Ради України, її дії чи бездіяльність, які виникли у правовідносинах, у яких вона реалізовує свої владні (управлінські) повноваження.
Як вбачається із матеріалів справи, позивач не просить визнати незаконною постанову Верховної Ради України, оскільки вважає, що питання законності актів Верховної Ради України вже було вирішено Конституційним Судом України.  Позивач також не оскаржує дії чи бездіяльність Верховної Ради України.
Верховний Суд звертає увагу на те, що представник позивача обґрунтовує належність відповідача - Верховної Ради України тим, що Верховною Радою України було прийнято неконституційний акт, який був застосований до позивача та завдав йому майнової шкоди у формі недоотриманої суддівської винагороди. 
Крім того, представник позивача зазначає, що шкоду було завдано органом державної влади - Верховною Радою України, тому держава в особі даного органу має бути відповідачем, а от відшкодування такої шкоди має бути забезпечено державою через такі органи як Державна казначейська служби України та Державна судова адміністрація України. 
Разом з тим, Кодексом адміністративного судочинства України не віднесено до підсудності Верховного Суду як суду першої інстанції розгляд справ щодо відшкодування шкоди, завданої Верховною Радою України або будь-яким іншим органом державної влади. 
Відповідно до ч.2 ст.20 КАСУ окружним адміністративним судам підсудні всі адміністративні справи, крім визначених частиною першою цієї статті. 
Відповідно до ст.22 КАСУ місцеві адміністративні суди (місцеві загальні суди як адміністративні суди та окружні адміністративні  суди) вирішують адміністративні справи як суди першої інстанції, крім випадків, визначених частинами другою-четвертою цієї статті).
Відповідно до п.2 ч.1 ст.29 КАСУ суд передає адміністративну справу на розгляд іншого адміністративного суду якщо при відкритті провадження у справі суд встановить, що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.
За загальним визначенням підсудність адміністративних спорів (справ) є правовим інститутом, що містить адміністративно-процесуальні норми, які розмежовують компетенцію щодо розгляду і вирішення адміністративних справ між окремими інституціями судової системи і між адміністративними судами одного інституційного рівня. Визначення компетентного суду для розгляду адміністративної справи провадиться, серед іншого, залежно від предмета публічно-правового спору або його суб`єктного складу, територіальних меж юрисдикції певного суду, функцій при розгляді справи, які виконує певний суд судової системи.
Правила підсудності у своїй сукупності певним чином встановлюють алгоритм обрання компетентного адміністративного суду для розгляду і вирішення конкретної справи. Правильне визначення компетентного суду для розгляду і вирішення адміністративної справи має значення для ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення в адміністративній справі.
Стаття 29 КАС    встановлює правила передачі адміністративної справи з одного адміністративного суду до іншого і наводить перелік умов, коли така передача можлива. В основному підставами для передачі справи є чинники, що впливають на дотримання правил територіальної підсудності. Змістовним підтвердженням цьому є використання в нормах цієї статті характерних формулювань, які вказують на цей виді підсудності, як-от «про обов`язок передати справу за місцем проживання (перебування) відповідача» (пункт 1 частини першої цієї статті); або якщо «…справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду» (пункт 2 частини першої цієї статті); або якщо «…суд встановить, що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду» (пункт 3 частини першої цієї статті); чи якщо «…неможливо утворити новий склад суду для розгляду справи» (пункт 4 частини першої цієї статті); або ліквідовано, або з визначених    законом    підстав припинено роботу адміністративного суду, який розглядав справу, та однією із сторін у справі є суд, в якому розглядається справа, або суддя цього суду (пункти 5, 6 частини першої цієї статті).
Із приписів частини першої    статті 30 КАС    випливає, що первинно положення цієї статті спрямовані на недопущення спорів між судами одного інституційного рівня, яким підсудні справи з однаковим предметом спору, і, коли з`являються обставини, що зумовлюють зміну територіальної підсудності. Саме тому, щоб унеможливити пересилання справи з одного суду до іншого з підстави забезпечення дотримання територіальної підсудності,    закон    встановив заборону. Положення частини другої    статті 30 КАС, які відсилають до положень    статті 29 цього Кодексу, посилюють правильність думки про те, що передача справ з одного суду до іншого за підсудністю забороняється з підстав територіальної підсудності.
Розгляд судом предметно непідсудної йому справи може призвести до ухвалення незаконного рішення, обмежити право кожного на судовий захист належним судом, позбавити можливості скористатися правом на апеляційне чи касаційне оскарження рішення.
Отож, з наведеного можна підсумувати, що якщо суд першої інстанції помилково чи неправильно направив до суду тієї самої інстанції справу, яка за предметом спору, суб`єктним складом учасників, характером спірних правовідносин відноситься до його підсудності, а суд, якому була направлена справа (позовна заява), повернув її назад як направлену внаслідок порушення правил підсудності, то рішення суду, який повернув справу адресанту, не може розцінюватися як ознака спору щодо підсудності чи порушення заборони про передавання справ, встановленої    статтею 30 КАС.
Таке рішення суду свідчить про виконання вимог процесуального    закону    щодо забезпечення дієвості і обов`язковості положень інституту підсудності адміністративних справ і є реалізацією гарантії кожного на розгляд справи судом, встановленим законом.
Вказана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 серпня 2019 року в справі № 855/364/19 (провадження № 11-871ав19).
У зв`язку з наведеним, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про передачу  адміністративної справи до Окружного адміністративного суду міста Києва як суду першої інстанції для її розгляду.
Керуючись статтями    22,  24,  29,248,  256,  266,  295 Кодексу адміністративного судочинства    України, Суд
у х в а л и в:
Адміністративну справу №640/23037/20 за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Державної судової адміністрації України, Верховної Ради України про відшкодування шкоди передати  до Окружного адміністративного суду міста Києва.
Ухвала суду набирає законної сили в порядку, визначеному  статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України, та    може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.
Суддя-доповідач 	О. А. Губська	
Судді           	М. В. Білак	
 	А. Г. Загороднюк  В. М. Соколов  Н. М. Шевцова