ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9911/20 Справа № 185/917/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
за участю секретаря - Солодової І.М., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1  до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,–
ВСТАНОВИЛА:

       У лютому 2020 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що 05 січня 2016 року він був прийнятий на роботу у Філію «Павлоградське регіональне управління по водопостачанню та очистці каналізаційних стоків» ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» машиністом насосних установок 3 розряду на період мобілізації ОСОБА_2 , на підставі розпорядження № 1-к від 04.01.2016 року. Розпорядженням № 127-к від 01.11.2016 року він був переведений машиністом насосних установок на постійне місце роботи з 01.11.2016 року. В травні 2018 року, при проходженні щорічного медичного огляду була видана довідка ЛКК № 1010 від 11.05.2018 року про те, що внаслідок стану здоров`я, позивач не може виконувати роботу на посаді машиніста насосних установок, в наслідок чого наказом № 61-к від 21.05.2018 року він був відсторонений від виконання своїх обов`язків з 21.05.2018 року до прийняття рішення про його звільнення чи переведення на іншу роботу. Наказом № 64-к від 22.05.2018 року позивач був тимчасово переведений на період відсторонення від роботи, згідно наказу № 61-к від 21.05.2018 року, на дільницю з ремонту трубопроводів - центральну базу для виконання підсобних робіт з 22.05.2018 року з збереженням його середньої заробітної плати. Наказом № 79-к від 09.07.2018 року, позивач був переведений підсобним робітником дільниці з ремонту трубопроводів госпитної води та ремонтного цеху з 09.07.2018 року по 31.12.2018 року, на створене робоче місце для інвалідів, згідно з наказом генерального директора ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» № 127 від 27.06.2018 року. При даному переведенні позивачу був встановлений оклад – 3770 грн. та надбавка за вислугу років 4% за фактично відпрацьований час. Наказом № 3-к від 02.01.2019 року, був продовжений строковий трудовий договір позивача з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року, на підставі наказу генерального директора ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» №310 від 26.12.2018 року «Про створення робочих місць для осіб з інвалідністю». В останній день строку дії трудового договору позивач не був звільнений з підстав передбачених п. 2 ст. 36 КЗпП України, таким чином дія трудового договору була продовжена на невизначений строк. Проте, наказом № 128-к від 30.12.2019 року позивач був повернутий на попереднє місце роботи на посаду машиніста насосних установок на дільниці меліорації та допоміжного виробництва з 01.01.2020 року та відсторонений від роботи до прийняття рішення про його звільнення. В подальшому наказом № 2-к від 09.01.2020 року позивач був звільнений з роботи у зв`язку з виявленою невідповідністю займаній посаді або виконуваної роботи внаслідок стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи за п. 2 ст. 40 КЗпП України. Накази № 128-к від 30.12.2019 року та № 2-к від 09.01.2020 року позивач вважає незаконними, так як він не давав своєї згоди на повернення на попереднє місце роботи на посаду машиніста насосних установок на дільниці меліорації та допоміжного виробництва з 01.01.2020 року, відсутній медичний висновок про те, що позивач за станом здоров`я не може виконувати роботу на посаді підсобного робітника дільниці з ремонту трубопроводів госпитної води та ремонтного цеху, на яку він був переведений.
       Зважаючи на викладене вище, позивач просив суд:
       1. Визнати незаконними та скасувати накази № 128-к від 30.12.2019 року та № 2-к від 09.01.2020 року по Філії «Павлоградське регіональне управління по водопостачанню та очистці каналізаційних стоків» Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля»;
       2. Поновити його на роботі у Філії «Павлоградське регіональне управління по водопостачанню та очистці каналізаційних стоків» Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на посаді підсобного робітника дільниці з ремонту трубопроводів госпитної води та ремонтного цеху з 09.01.2020 року;
       3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.01.2020 року по 07.02.2020 року включно, в розмірі 6471.28 гривень, з якого необхідно утримати всі передбачені законом податки та обов`язкові платежі.
       4. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на його користь грошову компенсацію за завдану йому моральну шкоду в розмірі 20000.00 гривень.
       В подальшому позивач збільшив свої позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.01.2020 року по 10.06.2020 року включно, в розмірі 29824.16 гривень, з якого необхідно утримати всі передбачені законом податки та обов`язкові платіж. В іншій частині позовні вимоги залишив без змін.
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2020року позовні вимоги задоволено частково. 
Визнано незаконними та скасовано накази № 128-к від 30.12.2019 року та № 2-к від 09.01.2020 року по Філії «Павлоградське регіональне управління по водопостачанню та очистці каналізаційних стоків» Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля».
Поновлено ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на роботі у Філії «Павлоградське регіональне управління по водопостачанню та очистці каналізаційних стоків» Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на посаді підсобного робітника дільниці з ремонту трубопроводів госпитної води та ремонтного цеху з 09.01.2020 року.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» (код ЄДРПОУ 00178353) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.01.2020 року по 10.06.2020 року включно, в розмірі 29824.16 гривень, з якого утримати всі передбачені законом податки та обов`язкові платежі.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» (код ЄДРПОУ 00178353) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за завдану моральну шкоду в розмірі 3000.00 гривень.
У задоволені іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 – відмовлено.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» (код ЄДРПОУ 00178353) на користь Держави витрати на судовий збір в сумі 2102.00 гривень.
В своїй апеляційній скарзі Приватне акціонерне товариство «ДТЕК Павлоградвугілля» не погоджується з рішенням суду в частині скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, та посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також, на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
ОСОБА_1  відповідно до ст. 360 ЦПК України подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині — без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині – залишити без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що 05 січня 2016 року позивач був прийнятий на роботу у Філію «Павлоградське регіональне управління по водопостачанню та очистці каналізаційних стоків» ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» машиністом насосних установок 3 розряду на період мобілізації ОСОБА_2 , на підставі розпорядження № 1-к від 04.01.2016 року. Відомості про прийняття позивача на роботу, були внесені до його трудової книжки.
Розпорядженням № 127-к від 01.11.2016 року позивач був переведений машиністом насосних установок на постійне місце роботи з 01.11.2016 року, про що були внесені відомості до його трудової книжки.
Довідкою ЛКК № 1010 від 11.05.2018 року встановлено, що внаслідок стану здоров`я позивач не може виконувати роботу на посаді машиніста насосних установок, внаслідок чого наказом № 61-к від 21.05.2018 року він був відсторонений від виконання своїх обов`язків з 21.05.2018 року до прийняття рішення про його звільнення чи переведення на іншу роботу.
Наказом № 64-к від 22.05.2018 року позивач був тимчасово переведений на період відсторонення від роботи, згідно наказу № 61-к від 21.05.2018 року, на дільницю з ремонту трубопроводів - центральну базу для виконання підсобних робіт з 22.05.2018 року з збереженням середньої заробітної плати.
Наказом № 79-к від 09.07.2018 року, позивач був переведений підсобним робітником дільниці з ремонту трубопроводів госпитної води та ремонтного цеху з 09.07.2018 року по 31.12.2018 року, на створене робоче місце для інвалідів, згідно з наказом генерального директора ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» № 127 від 27.06.2018 року. Позивачу був встановлений оклад – 3770 грн. та надбавка за вислугу років 4% за фактично відпрацьований час, про що були внесені відомості до його трудової книжки. В заяві від 09.07.2018 року позивач просив перевести його на створене робоче місце для працевлаштування інвалідів підсобним робітником на дільницю з ремонту трубопроводів з 09.07.2018 року.
Наказом № 3-к від 02.01.2019 року, був продовжений строковий трудовий договір позивача з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року, на підставі наказу генерального директора ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» № 310 від 26.12.2018 року «Про створення робочих місць для осіб з інвалідністю», про що були внесені відомості до його трудової книжки. В заяві від 02.01.2019 року позивач просив продовжити строковий трудовий договір за професією підсобний робітник з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року.
Судом встановлено, що в останній день строку дії трудового договору позивач не був звільнений з посади підсобного робітника дільниці з ремонту трубопроводів госпитної води та ремонтного цеху з підстав, передбачених п. 2 ст. 36 КЗпП України.
30.12.2019 року був виданий наказ № 128-к по Філії «Павлоградське регіональне управління по водопостачанню та очистці каналізаційних стоків» Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля», відповідно до якого у зв`язку з відсутністю робочого місця «підсобний робітник» на Філії, наказано ОСОБА_1 з 01.01.2020 року повернути на попереднє місце роботи на посаду машиніста насосних установок на дільниці меліорації та допоміжного виробництва і відсторонити його від роботи до прийняття рішення про його звільнення.
09.01.2020 року був виданий наказ № 2-к по Філії «Павлоградське регіональне управління по водопостачанню та очистці каналізаційних стоків» Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля», яким ОСОБА_1 , машиніста насосних установок на дільниці меліорації та допоміжного виробництва, було звільнено з роботи у зв`язку з виявленою невідповідністю займаній посаді або виконуваної роботи внаслідок стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи, п. 2 ст. 40 КЗпП України.
Судом встановлено, що позивач не давав відповідачу згоди на його тимчасове переведення з посади машиніста насосних установок на дільниці меліорації та допоміжного виробництва на посаду підсобного робітника дільниці з ремонту трубопроводів госпитної води та ремонтного цеху з 09.07.2018 року та в подальшому. Про постійний характер переведення позивача свідчить і виданий наказ № 3-к від 02.01.2019 року, яким був продовжений строковий трудовий договір позивача з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року, на підставі наказу генерального директора ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» № 310 від 26.12.2018 року «Про створення робочих місць для осіб з інвалідністю», про що були внесені відомості до його трудової книжки. 
Також суд встановив, що відповідачем не було надано доказів того, що за станом здоров`я позивач не може виконувати роботу на посаді підсобного робітника дільниці з ремонту трубопроводів госпитної води та ремонтного цеху, на яку він був переведений з 09.07.2018 року згідно наказу № 79-к від 09.07.2018 року.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про визнання незаконними та скасування наказів № 128-к від 30.12.2019 року, № 2-к від 09.01.2020 року та поновлення позивача на роботі у Філії «Павлоградське регіональне управління по водопостачанню та очистці каналізаційних стоків» Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на посаді підсобного робітника дільниці з ремонту трубопроводів госпитної води та ремонтного цеху з 09.01.2020 року.
Враховуючи положення ч. 2 ст. 235 КЗпП України, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 09.01.2020 року по 10.06.2020 року включно, яка становить 29824.16 гривень (281,36 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) х 106 днів (число робочих днів в період з 09.01.2020 року по 10.06.2020 року включно)).
Крім того, судом встановлено, що діями відповідача, у зв`язку з його незаконним звільненням, позивачу було завдано моральну шкоду, яка полягає у тому, що він був неправомірно звільнений з підприємства, він хвилювався, тому що залишився без роботи та без постійної стабільної заробітної плати. Все це призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. А тому, виходячи з принципу розумності і справедливості, суд прийшов до висновку, що слід стягнути з відповідача на користь позивача 3000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди.
Колегія суддів переглядає рішення суду лише в частині скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, оскільки в іншій частині рішення суду апелянтом не оскаржується.
В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що наказ № 79-к від 09.07.2018 р. був виданий про тимчасове переведення позивача, а наказом № 146-к від 31.12.2018 р. позивач був повернутий на попереднє місце роботи машиністом насосних установок з 01.01.2019 р.
Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, оскільки позивач не давав своєї згоди на його тимчасове переведення з 09.07.2018 р. по 31.12.2018 р. та з 01.01.2019 р. по 31.12.2019 р.
Згідно до ч. 1,2 ст. 33 КзпП України, тимчасове переведення працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, допускається лише за його згодою. Власник або уповноважений ним орган має право перевести працівника строком до одного місяця на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди, якщо вона не протипоказана працівникові за станом здоров`я, лише для відвернення або ліквідації наслідків стихійного лиха, епідемій, епізоотій, виробничих аварій, а також інших обставин, які ставлять або можуть поставити під загрозу життя чи нормальні життєві умови людей, з оплатою праці за виконану роботу, але не нижчою, ніж середній заробіток за попередньою роботою.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КЗпП України, працівників, які потребують за станом здоров`я надання легшої роботи, власник або уповноважений ним орган повинен перевести, за їх згодою, на таку роботу у відповідності з медичним висновком тимчасово або без обмеження строку.
       Судом першої інстанції було вірно встановлено, що позивач не давав відповідачу згоди на його тимчасове переведення з посади машиніста насосних установок на дільниці меліорації та допоміжного виробництва на посаду підсобного робітника дільниці з ремонту трубопроводів госпитної води та ремонтного цеху з 09.07.2018 року та в подальшому.
       Крім того, наказом № 3-к від 02.01.2019 року, був продовжений строковий трудовий договір з позивачем з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року, на підставі наказу генерального директора ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» № 310 від 26.12.2018 року «Про створення робочих місць для осіб з інвалідністю», про що також були внесені відомості до трудової книжки позивача.
       Безпідставними є доводи апелянта про те, що наказом № 146-к від 31.12.2018 року позивач був повернутий на попереднє місце роботи машиністом насосних установок з 01.01.2019 р., а наказом № 4-к від 03.01.2019 р. були внесені зміни до наказу № 3-к від 02.01.2019 р. у відповідності до якого, позивач з 02.01.2019 р. був тимчасово переведений на створене робоче місце інваліда на період з 01.01.2019 р. по 31.12.2019 р., так як з даними наказами позивач не був ознайомлений, а доказів протилежного відповідачем суду не було надано. Крім того, до трудової книжки позивача відповідачем не вносились записи про вищезазначені зміни та накази.
       У відповідності з п. 11 глави 9 розділу II Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 № 1000/5 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 22 червня 2015 р. за № 736/27181, з розпорядчим документом з кадрових питань (особового складу) обов`язково ознайомлюють згаданих у ньому осіб, які на першому примірнику документа чи на спеціальному бланку проставляють свої підписи із зазначенням дати ознайомлення.
       Крім того, апелянтом не було надано доказів того, що за станом здоров`я позивачу протипоказано виконувати роботу на посаді підсобного робітника дільниці з ремонту трубопроводів госпитної води та ремонтного цеху, на яку позивач був переведений з 09.07.2018 року згідно наказу № 79-к від 09.07.2018 року.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, визнавши незаконним та скасувавши накази № 128-к від 30.12.2019 року та № 2-к від 09.01.2020 року, та поновивши позивача на роботі у Філії «Павлоградське регіональне управління по водопостачанню та очистці каналізаційних стоків» Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на посаді підсобного робітника дільниці з ремонту трубопроводів госпитної води та ремонтного цеху з 09.01.2020 року.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував положення ч. 2 ст. 235 КЗпП України по даній справі та правильно розрахував середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.01.2020 року по 10.06.2020 року включно, який склав 29824.16 гривень та оскаржуваним рішенням суду стягнутий з відповідача на користь позивача.
Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині визначення суми, яка підлягає відшкодуванню у рахунок моральної шкоди.
В п. 13 Постанови пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. 
Відповідно до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. 
       Встановивши, що незаконними діями відповідача, а саме звільненням позивача, останньому було завдано моральну шкоду, що призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, додаткових зусиль для організації свого життя, колегія суддів приходить до висновку щодо обгрунтованості покладення на відповідача відповідальності за заподіяну позивачу моральну шкоду, розмір відшкодування якої визначено судом першої інстанції з додержанням засад розумності і справедливості.
А тому, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст судового рішення в оскаржуваній частині, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
       Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення в оскаржуваній частині, яке відповідає вимогам закону. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду в оскаржуваній частині відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» – залишити без задоволення.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2020 року в оскаржуваній частині– залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                                В.С. Городнича

Судді:                                                                        О.В. Лаченкова

                                                                               М.Ю. Петешенкова