ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

20 жовтня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/11821/19	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді  Юрко І.В. (доповідач), суддів:  Чабаненко С.В., Чумака С.Ю.,     
секретарі судового засідання Сколишеві О.О.,
за участі представника позивача Куценко В.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року в адміністративній справі №160/11821/19 (головуючий суддя першої інстанції Турлакова Н.В.) за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В: 
Позивач 22.11.2019 року (згідно штампу на поштовому конверті) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, в якому просив визнати протиправною та скасувати Постанову відповідача про накладання штрафу №ДН2740/1867/АВ/ТД-ФС/550 від 06 листопада 2019 року в розмірі 375570,00 грн..
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що висновки, зроблені за результатами перевірки та викладені в акті № ДН2740/1867/АВ від 03.10.2019 року є незаконними, оскільки позивачем по справі в термін проведення перевірки в повному обсязі були надані відповідачу копії наказів про прийняття на роботу від 30.09.2019 року найманих працівників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .. Твердження відповідача про те, що позивач недотримався порядку прийняття на роботу найманих вказаних працівників протиправне та незаконне.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі.
Визнано протиправною та скасовано постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області № ДН2740/1867/АВ/ТД-ФС/550 від 06 листопада 2019 року.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом першої інстанції не прийнято до уваги, що під час інспекційного відвідування позивача встановлено фактичне допущення працівників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до роботи без оформлення всіх належних документів, а відтак оскаржувана постанова є правомірною, підстави для її скасування відсутні.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
В судовому засіданні представник позивача підтримав відзив на апеляційну скаргу.
Представник відповідача - Суріна О.С. не допущена апеляційним судом до участі у судовому розгляді за відсутності належним чином оформлених повноважень.
Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, встановила наступне. 
Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем в період з 01.10.2019 року по 03.10.2019 року проведено інспекційне відвідування позивача ФОП ОСОБА_1 зі здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю з питань оформлення трудових відносин, за результатами якої 03.10.2019 року складено акт №ДН2740/1867/АВ та Припис про усунення виявлених порушень ДН2740/1867/АВ/П.
Згідно із висновками акту перевірки встановлено факт порушення трудового законодавства, що полягає у фактичному допуску працівників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до виконання роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування ССВ.
На адресу, яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань супровідним листом від 04.10.2019 року №105 позивачу направлено вказані Акт та Припис.
Так, в акті зазначено, що за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань у графі «Види діяльності» ФОП ОСОБА_1 зазначено: Код КВЕД 45.20 Технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів (основний).
Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 під час інспекційного відвідування для вивчення та ознайомлення надав наступні документи:
- накази №1, №2 та №3 від 30.09.2019 року про прийняття на роботу відповідно ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ;
- повідомлення ДПС про прийняття працівника на роботу;
- квитанції №2 документ «РЗ001001 повідомлення про прийняття працівника на роботу» доставлено до «ГУ ДПС у Дніпропетровській області (Верхньодніпровский Р-», прийнято пакет « 01.10.2019 року 15:24:31.28+03:00», реєстраційний номер «28161772»);
- трудові договори з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 01.10.2019 року;
- посадові інструкції ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ;
- копії паспортів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ..
Також в акті зазначено, що у автомайстерні та прилеглій до неї території, де здійснюється підприємницька діяльність ФОП ОСОБА_1 три найманих працівники, у період з 8 год. 30 хв. до 8 год. 50 хв., знаходячись у робочому одязі, виконували роботи по огляду легкових автомобілів.
На підставі акту перевірки відповідачем 06.11.2019 року винесено постанову про накладення штрафу № ДН2740/1867/АВ/ТД-ФС/550 в розмірі 375570,00 грн..
Позивач не погодившись із вказаною постановою, оскаржив її до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджується факт укладення між позивачем та вказаними в акті працівниками трудових договорів від 30.09.2019 року, та повідомлення позивачем податкового органу про укладення таких договорів. Натомість, відповідачем в ході розгляду справи не надано належних та допустимих доказів вчинення позивачем порушення вимог частинами першою та третьої  статті 24 Кодексу законів про працю України щодо допуску до роботи найманого працівника без укладення з ним трудового договору.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, проте, вважає за необхідне змінити мотивувальну частину рішення, оскільки судом першої інстанції не вірно застосовано норми матеріального права.

Процедуру проведення управлінням Держпраці перевірки стану додержання законодавства про працю, визначено Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України №823 від 21.08.2019 року  (далі по тексту - Порядок №823).
В даній справі порядок призначення та проведення перевірки позивачем не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Частиною 1  ст. 3 КЗпП України  передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Статтею 4 цього КЗпП України  визначено, що законодавство про працю складається з  Кодексу законів про працю України  та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
У відповідності до  ст.21 КЗпП України  трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Статтею 24 КЗпП України  передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим.
При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пунктів 27, 29 Порядку №823 у разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом, після розгляду зауважень об`єкта відвідування до нього (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності.
Щодо виявленого Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області порушення, а саме: ФОП ОСОБА_1 фактично було допущено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до роботи без оформлення всіх належних документів, апеляційний суд зазначає наступне.
Як вбачається з акту перевірки під час перевірки позивачем надано наступні документи:
- накази №1, №2 та №3 від 30.09.2019 року про прийняття на роботу відповідно ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ;
- повідомлення про прийняття вказаних працівників на роботу, спрямоване ГУ ДПС у Дніпропетровській області Верхньодніпровського району 01.10.2019 року 15:24:31;
- квитанції №2 документ «РЗ001001 повідомлення про прийняття працівника на роботу» доставлено до «ГУ ДПС у Дніпропетровській області (Верхньодніпровский Р-», прийнято пакет « 01.10.2019 року 15:24:31.28+03:00», реєстраційний номер «28161772»);
- трудові договори з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 01.10.2019 року;
- посадові інструкції ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ;
- копії паспортів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ..
Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт укладення між позивачем та працівниками ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 трудових договорів від 01.10.2019 року. 
Вказані обставини апелянтом не спростовані.
Таким чином, суд враховує, що на час проведення інспекційного відвідування та складення відповідного акту від 03.10.2019 року зазначені особи допущені до роботи позивачем саме на підставі укладених трудових договорів.
Апелянтом ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції не надано доказів вчинення позивачем порушення вимог частини першої та третьої  статті 24 Кодексу законів про працю України щодо допуску до роботи найманого працівника без укладення з ним трудового договору.

В акті перевірки та в апеляційній скарзі відповідач посилається на ту обставину, що укладання трудового договору про прийняття на роботу та подання повідомлення – невід`ємні етапи оформлення трудових відносин. Тож неподання повідомлення (навіть за наявності трудового договору про прийняття на роботу) - порушення, яке розглядається як фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору. З наведеного апелянт зробив висновок, що визначені в акті перевірки працівники офіційно не працевлаштовані на період проведення інспекційного відвідування при фактичному виконанні цими громадянами роботи 01.10.2019 року у ФОП ОСОБА_1 , що порушує вимоги ч.1 ст.21, ч.1 та ч.3 ст.24 КЗпП України, а відтак застосоване до позивача стягнення за порушення вказаної норми, відповідає вимогам абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України. 
Вказані посилання відповідача судом першої інстанції залишені поза увагою.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.
Дійсно, відповідно до частини 3 статті 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 

Проте, відповідальність за допущення працівника до роботи без укладення трудового договору та відповідальність за не повідомлення про прийняття працівника на роботу передбачена різними нормами, які містять різні санкції.
Так, відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження.
Вказаною нормою не передбачена відповідальність за не повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Відповідальність за вказане порушення передбачена абз.9 ч.2 ст.265 КЗпП України та визначена як «інші порушення».

Таким чином, враховуючи наведені вище обставини в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що спірне рішення Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області є необґрунтованим, висновки відповідача не відповідають обставинам, викладеним в самому акті.
Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність прийняття постанови про накладання штрафу №ДН2740/1867/АВ/ТД-ФС/550 від 06 листопада 2019 року.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновком суду першої інстанції, вважає, що суд неправильно застосував норми матеріального права, у зв`язку з чим відповідно до вимог статті 317 КАС України рішення суду першої інстанції належить змінити в його мотивувальній частині. 
Оскільки за приписами ч. 1 статті 310 КАС України апеляційний розгляд здійснено за правилами спрощеного позовного провадження, справа згідно із ч.4 ст.257 КАС України не відноситься до таких, які не можуть бути розглянуті за вказаними правилами, то судове рішення суду апеляційної інстанції згідно із п.2 ч.5 ст.328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених цим пунктом.
Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
          
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року в адміністративній справі №160/11821/19 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року в адміністративній справі №160/11821/19 змінити в частині обґрунтування висновків суду.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
          Повне судове рішення складено 21 жовтня 2020 року.

   
Головуючий - суддя                                                                      І.В. Юрко 

                               суддя                                                                      С.В. Чабаненко 

                               суддя                                                                      С.Ю. Чумак