справа № 754/1028/20
головуючий у суді І інстанції Бабко В.В.
провадження № 22-ц/824/12999/2020
 
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
 
ПОСТАНОВА
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
29 жовтня 2020 року                                                              м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12 серпня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, 
 
В С Т А Н О В И В:
 
У січні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.
З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання дитини, просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 4 205 грн 99 коп. щомісячно, починаючи з моменту звернення до суду з позовом і до досягнення дитиною повноліття, аліменти за минулий час у розмірі 146 064 грн 60 коп., додаткові витрати на утримання дитини у розмірі 16 823 грн 95 коп. та компенсувати їй витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 900 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14 вересня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який був зареєстрований Лівобережним відділом державної реєстрації шлюбів міста Київ з державним центром розвитку сім`ї, актовий запис № 1863. Від шлюбу у сторін є дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серія НОМЕР_1 . Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 04 листопада 2016 року, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Під час розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем було досягнуто усної домовленості, що дитина буде проживати з ОСОБА_2 , а на утримання малолітньої дитини відповідачем щомісячно буде виділятись сума коштів достатня для повноцінного життя та розвитку дитини. Кошти від відповідача на утримання дитини надходили не систематично та в недостатньому обсязі для забезпечення навчання, розвитку та здоров`я дитини. Із листопада 2018 року кошти перестали надходити. Перелік платежів, що надходили за період з 01 вересня 2016 року по день подання позову складав 22 175 грн. Вказувала, що дитина дуже часто хворіє, позивач змушена була деякий час не працювати і займатись її лікуванням. У зв`язку із тим, що з серпня 2018 року відповідач перестав надавати кошти на утримання дитини, позивач неодноразово зверталась до відповідача із проханням надати матеріальну допомогу. Однак, відповідач проігнорував вимоги позивача надати матеріальну допомогу на утримання спільної доньки. 
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 12 серпня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. 
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дочки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 2 218 грн, щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24 січня 2020 року до досягнення дитиною повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дочки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти за минулий час, разово в розмірі 66 183 грн 65 копійок.
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2 грошові кошти на відшкодування додаткових витрат, разово в розмірі 16823 грн 95 копійок.
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2 судові витрата у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення аліментів за минулий час у розмірі 66 183 грн 65 коп та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні позовної вимоги, та касувати рішення в частині задоволення позовних вимог про стягнення грошових коштів на відшкодування додаткових витрат, разово в розмірі 16 823 грн 95 коп. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги щодо стягнення з нього половини грошових коштів разово у розмірі 8 411 грн 97 коп.
В решті рішення не оскаржує.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази, які б вказували, що позивач до звернення до суду не могла одержати аліменти в добровільному порядку у зв`язку з винною протиправною поведінкою відповідача, що полягала у свідомому ухиленню від їх сплати, а рішення суду стосовно обізнаності відповідача про бажання позивача отримувати аліменти на утримання дитини не може ґрунтуватися на припущеннях. Вказує, що в період з 2016 року по листопад 2018 року кошти на утримання дитини від відповідача на підставі усної домовленості між сторонами позивач отримувала. 
Зазначає, що обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність вжиття саме позивачем заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. Разом з тим, указані обставини позивачем не були доведені та не були встановлені судом, тому оскаржуване рішення у відповідній частині вважає помилковим та просить ухвалити нове судове рішення про відмову у позові в цій частині.
Також зазначає, що не заперечує щодо встановлення обставин понесення позивачем додаткових витрат та проти стягнення з нього половини розміру грошових коштів на відшкодування додаткових витрат, а саме: 8 411 грн 97 коп., а не всієї суми у розмірі 16 823 грн 95 коп.
У відзиві на апеляційну скаргу, який подано до Київського апеляційного суду 13 жовтня 2020 року, позивач ОСОБА_2 вказує на те, що в матеріалах справи знаходиться банківська виписка, яка підтверджує нерегулярність надходження коштів в обсязі, не достатньому для забезпечення навчання, розвитку та здоров`я дитини. Фактом ухилення відповідачем від сплати аліментів є нерегулярні перерахування коштів на утримання дитини з 30 листопада 2018 року. Вказує, що у матеріалах справи містяться докази про фактичні додаткові витрати на дитину у сумі 33 647 грн 90 коп., тому сума, яка присуджена до стягнення з відповідача 16 823 грн 95 коп. складає 50% від суми фактичних витрат. Тобто позовні вимоги щодо стягнення із відповідача разово додаткових витрат вже враховують принцип рівності прав та обов`язків батьків, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі.  
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що 14 вересня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії      НОМЕР_2 , виданим Лівобережним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 1863.
Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , яке видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1815.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 04 листопада 2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
Також судом установлено, що дитина проживає разом з матір`ю. 
Відповідно до довідки про доходи №735 від 01 липня 2019 року,  ОСОБА_2 працює в ТОВ «АЛЄСС» на посаді менеджера з логістики з 01 листопада 2018 року з посадовим окладом 4 400грн.
Відповідач надавав суду довідки про доходи, відповідно до яких ОСОБА_1 працював в ТОВ «Інтерпроект GMBН» на посаді інженера з керування й обслуговування систем у відділі продажу Департаменту агроавтоматизації, загальна сума доходів за період із серпня 2016 року по грудень 2016 року становить 8490 грн 44 коп.; загальна сума доходів за період із серпня 2017 року по грудень 2017 року становить 40 970 грн; загальна сума доходів за період серпня 2018 року по грудень 2018 року становила 74264 грн 70 коп.; загальна сума доходів за період серпня 2019 року по грудень 2019 року становила 87060 грн.
Згідно із довідкою про доходи № ОТ-0000001 від 17 липня 2020 року, відповідач ОСОБА_1 працював в ТОВ «Оптима-Классік» з 03 лютого 2020 року по 17 квітня 2020 року на посаді керівника сервісної служби, дохід за цей період становив 31942 грн 85 коп.
Також, судом установлено, що на момент подачі позову до суду відповідач  ОСОБА_1 не працював, перебував на обліку в Державному центрі занятості та отримував допомогу по безробіттю в розмірі 8416 грн 73 коп., що підтверджено довідкою №266.1-2884/20 від 23 липня 2020 року.
Крім того судом установлено, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 13 березня 2010 року є власником гаражного боксу № НОМЕР_4 , який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , Гаражно-будівельний кооператив «Дружба», на підставі договору дарування від 17 березня 2010 року має на праві приватної власності частину (в рівних) квартири АДРЕСА_2 та є власником двох транспортних засобів: «Chevrolet», державний номер НОМЕР_5 , 2008 рік випуску і «Opel», державний номер НОМЕР_6 , 2012 рік випуску.
Ухвалюючи рішення про стягнення аліментів у розмірі 2 218 грн, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача є можливість надавати матеріальну допомоги відповідно до доказів, які містяться в матеріалах справи.
Рішення суду першої інстанції в цій частині ні позивачем ні відповідачем не оскаржене, тому не є предметом перевірки судом апеляційної інстанції.
Задовольняючи позов в частині стягнення з відповідача разово додаткових витрат на лікування та розвиток дитини ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив із того, що такі витрати підлягають частковому задоволенню в розмірі 16 823 грн 95 коп., оскільки саме ця сума підтверджена квитанціями, які містяться в матеріалах справи та визнані відповідачем.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо помилкового стягнення з нього усієї суми понесених позивачкою додаткових витрат а не половини цієї суми, колегія апеляційного суду визнала такі доводи безпідставними враховуючи наступне.
Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України(далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Частинами першою-третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. 
Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними у кожному конкретному випадку.
Відповідно до частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.
Аналіз указаних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.
Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу, тощо. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов.
Згідно зі статтею 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Зокрема наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.
Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо).
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17, від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та у постановах Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі   № 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18), 01 квітня 2019 року у справі № 233/3518/17, від 31 січня 2020 року у справі № 484/2230/17.
Звертаючись з позовом до суду ОСОБА_2 просила стягнути додаткові витрати на лікування та розвиток дитини. В обгрунтування понесених витрат позивачка надала копії сторінок медичної картки дитини із призначеннями лікарів, копію відповіді на адвокатський запит від Комунального некомерційного підприємства "Центр первинної медико-санітарної допомоги №4" Деснянського району міста Києва, а також,  фіскальні чеки з аптек на купівлю ліків, рахунки за медичні послуги, квитанції та квитки за відвідування розвиваючих гуртків, занять, дозвілля, купівлю одягу та харчів. Усього на загальну суму 58366,71 грн. З них просила відшкодувати їй за рахунок відповідача 16823,95 грн, що складає половину від загальної суми, що була заявлена позивачкою 33647,90 грн, як додаткові витрати на лікування та розвиток дитини. 
Наявність обставин, зокрема необхідність лікування дитини та її розвитку відповідач у суді першої інстанції не заперечив. Не містить відповідних доводів і апеляційна скарга, зокрема в частині недоведеності позивачкою наявності обставин, що потребують додаткових витрат. Відповідач заперечує лише щодо розміру, який на його думку має складати половину від 16823,95 грн, а не від 33647,90 грн. При цьому не заперечує також достовірність наданих позивачкою доказів та віднесення витрат на лікування та розвиток дитини до додаткових витрат.
Суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні погодився із розрахунком позивачки. Перевіряючи наведений позивачем розрахунок колегія апеляційного суду погоджується із наявністю підстав для визнання його обґрунтованим, оскільки на підтвердження витрат на лікування надано фіскальні чеки про купівлю ліків в аптеках, рахунки за медичні послуги, які наявні у матеріалах справи (а.с. 71-79, Т. 1) на суму 7520,82 грн; розрахункові квитанції за абонементи для відвідування занять на розвиток дитини (а.с. 26, 80-83) у сумі 8628 грн; квитанції ТОВ "Мистецький заклад "Дебют" (а.с. 21-26) на суму 13330 грн; придбання товарів для розвитку дитини на суму 1168,97 грн (а.с. 89, 90) всього на загальну суму 30647,79 грн. 
Відповідачем також не спростовано та не заперечено, а відтак визнано віднесення до додаткових витрат інших витрат, зокрема придбання годинника із GPS трекером для постійного зв`язку із малолітньою дитиною, її контролю та безпеки.
Відповідно до ч. 1 до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Оскільки визначення таких особливих обставин для визначення додаткових витрат відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними у кожному конкретному випадку, та що ні у відзиві на позов ні у доводах апеляційної скарги відповідачем не наведено спростувань щодо віднесення конкретних витрат до додаткових витрат, тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для переоцінки доказів, зроблених судом першої інстанції, який визнав належним чином підтвердженими відповідні обставини.
За таких обставин, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру додаткових витрат, які підтверджені документально у межах позовних вимог у сумі 16823,95 грн, що складає половину від загальної суми, що була заявлена позивачкою у загальному розмірів 33647,90 грн. У оскаржуваному рішенні не зазначено, що присуджена до стягнення з нього сума є половиною від заявленої позивачкою суми, однак відповідна обставина підтверджена матеріалами справи.
Задовольняючи частково позов щодо стягнення з відповідача аліментів за минулий час суд першої інстанції виходив із доведеності позивачкою того, що нею вживалися заходи щодо сплати аліментів відповідачем ОСОБА_1 за період з 2016 року по 2020 рік, останній частково намагався в добровільному порядку здійснювати платежі, але ухилення від достатньої для повноцінного життя та розвитку дитини щомісячної оплати відбувалось у зв`язку з тим, що відповідач мав недостатній дохід.
Такий висновок суду першої інстанції є суперечливим, з яким колегія апеляційного суду погодитись не може.
Відповідно до ч.2 ст.191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.
Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії.
Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.
За загальним правилом, визначеним СК України, та судовою практикою, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягнення аліментів, залишив його без розгляду) з особистих мотивів.
Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.
Матеріали справи не містять доказів, що позивач пропонувала укласти договір про сплату аліментів на утримання дитини, а відповідач, як зобов`язана особа ухилявся від укладення такого договору, приховував своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагував на направлені йому листи, та інші подібні дії починаючи з вересня місяця 2016 року.
Більш того, судом першої інстанції зі слів позивачки встановлено, що сторони дійшли усної згоди про сплату відповідачем у добровільному порядку аліментів. Позивачка надає докази виконання відповідачем обов`язку по сплаті аліментів. Тому заяву позивачки про те, що відповідач неналежно виконував свій обов`язок по сплаті аліментів, оскільки сплачував їх у недостатньому розмірі, з чим погодився і суд першої інстанції, не можна визнати обґрунтованою, оскільки доказів, що сторони досягли згоди щодо конкретно визначеного розміру аліментів надано не було. Тому сплата відповідачем у добровільному порядку аліментів, що визнано позивачкою, за відсутності домовленості про розмір аліментів, не може свідчити про ухиленні відповідача від обов`язку сплачувати аліменти у достатньому розмірі, який сторонами визначено не було.
Єдиним доказом звернення позивача до відповідача в позасудовому порядку є вимога від 01 квітня 2019 року про виплату аліментів на утримання дитини. При цьому, як убачається із наведеного позивачем у вимозі розрахунку витрат за період з вересня по грудень 2018 року на загальну суму 33373 грн, цей розрахунок ідентичний наведеному у позові розрахунку, який використано позивачем як для стягнення аліментів за минулий період, так і для стягнення додаткових витрат. Однак додаткові (особливі) витрати нараховуються окремо від звичайних витрат, і не повинні враховуватись при визначенні розміру аліментів.
Більш того, як убачається із матеріалів справи та не заперечувалось позивачкою  у судовому засіданні, відповідач за проханням позивачки купував необхідні речі, ліки, одяг, продукти харчування, про які його до подачі позову просила ОСОБА_2 , самостійно сплачував за харчування дочки у школі, купував їй речі, що, на переконання суду, спростовує твердження позивачки, що відповідач ухилявся від сплати аліментів на утримання їх доньки та не приймав участі у витратах, необхідних для дитини.
Частиною другою статті 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: (а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; (б) ухилення відповідача від надання утримання дитині.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 травня 2020 у справі №215/5867/17 (61-16955св19).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, колегія суддів не може погодитись із висновком суду першої інстанції про доведеність позивачем підстав для стягнення аліментів за минулий період, оскільки в обґрунтування указаних вимог позивач не надала належних доказів, про те, що вона дійсно вживала заходів для одержання аліментів з відповідача, але не могла їх отримати у зв`язку з ухиленням його від їх сплати, та не довела самого факту ухилення відповідача від сплати аліментів.
Ураховуючи наведене рішення суду першої інстанції в частинні задоволення позовних вимог щодо стягнення аліментів за минулий час у розмірі 66 183,65 грн є помилковим та підлягає скасуванню згідно з вимогами ст. 376 ЦПК України.
Відповідно до частини 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Відповідно до ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, а у позовах про стягнення аліментів - сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців. Таким чином позивачем було заявлено позов з ціною 188124,49 грн, що складається із 16823,95 грн суми додаткових витрат, 146064,60 грн аліментів за минулий період та присудження аліментів у розмірі 4205,99 грн щомісячно (4205,99Х6=25235,94 грн за шість місяців).
Позовні вимоги були задоволені на загальну суму 96315,60 грн, що складається із присудження аліментів у розмірі 2218 грн щомісячно (2218Х6=13308 грн за шість місяців), 16823,95 грн суми додаткових витрат та 66 183,65 грн аліментів за минулий період. Таким чином відсоток задоволених вимог складає 51%.
Позивач є звільнена від сплати судового збору відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір".
У заяві про збільшення позовних вимог від 08 травня 2020 року позивач заявила про попередній розрахунок судових витрат на правничу допомогу у розмірі 10 тисяч грн.
Отримання позивачем послуг правничої допомоги підтверджено укладеним нею договором від 04 квітня 2019 року № 15/19 про надання правової допомоги адвокатом Сапроновим В.В., що здійснює свою діяльність індивідуально на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №1802 від 26 листопада 2004 року, яке видано Донецькою обласною КДКА на підставі рішення від 03 березня 2004 року № 36.
На виконання указаного договору додано перелік послуг, узгоджений сторонами станом на 04 квітня 2020 року та станом на 17 червня 2020 року.
На підтвердження понесених нею витрат на правничу допомогу додала копії квитанцій Приватбанк: дві квитанції від 02 червня 2020 року на суму 1500 грн та на суму 1500 грн, дві квитанції від 08 травня 2020 року на суму 2000 грн та на суму 700 грн, та квитанцію Монобанк від 18 березня 2020 року на суму 500 грн (а.с. 59-60, Т.2), всього на загальну суму 6200 грн. 
В подальшому також були додані дублікати квитанції № BASS_11393952190 від 15 липня 2020 на суму 700 грн, квитанції № BASS_11393895048 від 15 липня 2020 на суму 1500 грн, квитанції № BASS_11393933915 від 15 липня 2020 на суму 1000 грн, квитанції № BASS_11433815656 від 23 липня 2020 на суму 500 грн, квитанції №BASS_11433806174 від 23 липня 2020 на суму 3000 грн, всього 6700 грн.
Загальний розмір витрат на правову допомогу, який було понесено позивачем складає 12900 грн, із яких відшкодуванню за рахунок відповідача підлягають 6579 грн пропорційно до розміру задоволених вимог.
Заперечень в частині співмірності витрат на правову допомогу відповідачем не зазначено.
Оскільки позивач є звільнена від сплати судового збору, який підлягав би сплаті у розмірі 1881,24 грн, тому відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції, підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача в доход держави пропорційно задоволеним вимогам у сумі 959,43 грн (51% від 1881,24 грн).
За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено 2523 грн судового збору відповідно до квитанції (а.с. 160, Т.2) та рішення оскаржено в частині, а саме: щодо стягнення з нього 16823,95 грн суми додаткових витрат та 66 183,65 грн аліментів за минулий період, замість 8411,97 грн. Таким чином, різниця складає 74595,63 грн, які відповідач оспорює. Оскільки за наслідком апеляційного перегляду ухвалено нове судове рішення про відмову у стягненні з нього 66 183,65 грн аліментів за минулий період, що складає 88,72% від оспорюваної ним суми 74595,63 грн, тому йому за рахунок держави підлягає відшкодуванню 2244,61 грн сплаченого ним судового збору за розгляд апеляційної скарги пропорційно до задоволеної частини.
Цей розмір 2244,61 грн підлягає зменшенню на суму 959,43 грн відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з чим відповідачу підлягає до відшкодування 1285,18 грн.
Ураховуючи наведене, визначений судом першої інстанції розмір судових витрат щодо відшкодування сплаченого судового збору та витрат на правничу допомогу підлягає зміні.
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -  
 
                                                 П О С Т А Н О В И В:    
                            
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12 серпня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 66 183 грн 65 коп. аліментів за минулий період скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12 серпня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 16 823 грн 95 коп. додаткових витрат залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 ; ідентифікаційний код: НОМЕР_7 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 ; ідентифікаційний код: НОМЕР_8 ) 6579 (шість тисяч п`ятсот сімдесят дев`ять) грн судових витрат на правничу допомогу.
Компенсувати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 ) за рахунок держави судовий збір у розмірі 1285 (тисячу двісті вісімдесят п`ять) грн 18 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий                                                                                                     	Т.О. Писана  	
Судді	К.П. Приходько  	
	С.О. Журба