ПОСТАНОВА  ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  
3 грудня 2020 року м. Київ
справа № 367/7792/16-ц  провадження № 61-23840св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,
учасники справи:
позивач за первісним позовом і відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним позовом і позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 , 
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Костенко Оксана Антонівна, на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 27 листопада 2017 року, ухвалене у складі судді Оладько С. І., та постанову апеляційного суду Київської області від 27 лютого 2018 року, прийняту колегією у складі суддів: Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17 травня 2015 року її дочка ОСОБА_3 та чоловік дочки ОСОБА_4 придбали квартиру АДРЕСА_1 у спільну часткову власність, у якій ОСОБА_3 належало 99/100 часток, а ОСОБА_4 - 1/100 частка.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , а ІНФОРМАЦІЯ_1 - померла ОСОБА_3 . Після їх смерті відкрилась спадщина на вказану квартиру.
Позивач, як мати ОСОБА_3 , успадкувала належну дочці 99/100 часток зазначеної квартири, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Гандурською Н. І. 23 серпня 2016 року і зареєстрованим за № 886.
Належну ОСОБА_4 1/100 частку квартири успадкували ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках - по 1/200, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом, виданими державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори 13 вересня 2016 року і зареєстрованими у реєстрі за №№ 6-1022, 6-1023.
Відповідно до Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 29 серпня 2016 року № 66774004, від 17 вересня 2016 року № 68344351, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності, частки яких становлять - 199/200 та 1/200 відповідно.
Згідно звіту про оцінку майна від 13 липня 2016 року, проведеному Товариством з обмеженою відповідальністю «Науковий центр незалежних експертиз» (далі - ТОВ «Науковий центр незалежних експертиз»), ринкова вартість квартири становить 380 252 грн.
Позивач сама обслуговує квартиру, підтримує її належний стан, сплачує комунальні послуги; відповідач вказаною квартирою не користується, участі у її утриманні не приймає, комунальних платежів не сплачує і користуватися вказаною квартирою намірів немає, оскільки має інше житло. Крім того, вона та ОСОБА_2 не є членами однієї сім`ї, вони не проживають спільно, не ведуть спільного господарства, між ними немає родинних зв`язків. Відповідач відмовляється сплачувати комунальні послуги, поточні витрати з утримання квартири, що робить неможливим спільне володіння та користування майном.
Оскільки частка ОСОБА_2 у праві спільної часткової власності є незначною, а саме 0,1455 кв.м із 29,1 кв.м або 0,5% від всього майна, вартість її частки становить - 1 901,26 грн,  ОСОБА_1 просила відповідно до статті 365 ЦК України припинити право ОСОБА_2 на частку у спільному майні.
У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернулась із зустрічним позовом про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення. Просила зобов`язати ОСОБА_1 не чинити їй перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , яка належить їм на праві спільної часткової власності, та вселити її у зазначену квартиру.
Свої вимоги обґрунтувала тим, що після смерті батька - ОСОБА_4 одержала у спадщину 1/200 частку квартири АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 у спірній квартирі не проживає, має інше житло у м. Вінниця, проживає закордоном, тому спірна квартира як житло її не цікавить.
З моменту успадкування зазначеної квартири ОСОБА_1 перешкоджає у користуванні квартирою і наполягає на продажу квартири третім особам; зазначає, що іншого житла у неї немає і продавати квартиру вона не має наміру.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанції та мотиви їх прийняття
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 27 листопада 2017 року в задоволенні позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні первісного та зустрічного позовів, суд першої інстанції виходив з того, щоОСОБА_1 не надала належного доказу щодо оцінки та дійсної вартості спірного майна і не внесла на депозитний рахунок суду суму вартості 1/200 частки у спільному майні. Позивач за зустрічним позовом не надала доказів, які саме перешкоди у вселенні до спірної квартири їй чинилися. 
Постановою апеляційного суду Київської  області від 27 лютого  2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 27 листопада 2017 року - без змін.
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції і вважав їх такими, що  відповідають обставинам справи та вимогам закону. 
Суд апеляційної інстанції зазначив, що судом першої інстанції надано оцінку висновку про вартість майна від 13 липня 2016 року, який було подано суду після спливу шести місяців з дати оцінки, і погодився з тим, що дана оцінка є неналежним та недопустимим доказом. Позивач за первісним позовом не скористалася своїми процесуальними правами, окремих клопотань про проведення оцінки спірного майна не заявляла та не внесла на депозитний рахунок суду вартість 1/200 частки спірного майна.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У травні 2018 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Костенко О. А., подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, просила скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 27 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Київської області від 27 лютого 2018 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неповно встановлені обставини, що мають значення для справи. Формальне упущення стороною позивача за первісним позовом процесуальної дії в суді першої інстанції щодо клопотання про призначення експертизи по суті призвело до неправильного вирішення спору в цілому. Вважає, що суд першої інстанції міг усунути такий недолік, призначивши експертизу, врахувавши вік представника ОСОБА_1 та його юридичну необізнаність. 
Доводів щодо  незаконності судових рішень у частині вирішення зустрічного позову касаційна скарга не містить. 
Позиція інших учасників справи
У липні 2018 року представник ОСОБА_2 - адвокат Покутній О. М. - подав на касаційну скаргу відзив, в якому зазначив, що судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій винесені у відповідності до норм матеріального та процесуального права, підстав для їх скасування немає. 
Доводи касаційної скарги не узгоджуються з вимогами цивільного процесуального законодавства і не містять доказів на їх підтвердження. Суд не мав права призначати експертизу за власною ініціативою без відповідного клопотання учасника судового провадження, тим більше за умови попереднього невнесення суми компенсації на депозитний рахунок. Окрім того, позбавлення частки у спільному майні завдасть істотної шкоди інтересам ОСОБА_2 , яка буде позбавлена єдиного житла.
Провадження в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2018 року касаційну скаргу залишено без руху.
Після усунення заявником недоліків ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій  обставини справи
Судами встановлено, що 17 травня 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 придбали квартиру АДРЕСА_1 у спільну часткову власність, у якій ОСОБА_3 належало 99/100 часток, а ОСОБА_4 - 1/100 частка.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , а 15 січня 2016 року - ОСОБА_3 . Після їх смерті відкрилась спадщина на вказану квартиру.
ОСОБА_1 , як мати ОСОБА_3 , успадкувала 99/100 часток зазначеної квартири, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Гандурською Н. І. 23 серпня 2016 року і зареєстрованим за № 886.
Належну ОСОБА_4 1/100 частку квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_2 успадкували у рівних частинах - по 1/200 частці кожна, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом, виданими державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори 13 вересня 2016 року і зареєстрованими за №№ 6-1022, 6-1023.
Відповідно до Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 29 серпня 2016 року № 66774004, від 17 вересня 2016 року № 68344351, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності, частки яких становлять 199/200 та 1/200 відповідно.
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Згідно з частиною третьою статті З ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» № 460-IX від 15 січня 2020 року касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги).
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги і відзиву на неї, суд дійшов до таких висновків.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Між сторонами виник спір щодо припинення права власності на частку у спільному майні, правовідносини за яким регулюються нормами Конституції України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). 
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з подальшим повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 319 ЦК Українивизначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.
Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим;                   4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Верховний Суд України у постанові від 15 травня 2013 року, ухваленій у справі № 6-37цс13, зазначав, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами один-три частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Рішеннями Європейського суду з прав людини неодноразово (зокрема, у справі «Андрій Руденко проти України», заява № 35041/05), зроблено висновок про порушення національними судами статті 1 Першого протоколу до Конвенції з тих підстав, що суди за вимогою інших співвласників позбавили особу права власності на належну їй частку квартири з порушенням правил щодо попереднього внесення суми відшкодування вартості такої частки на депозит суду, не врахувавши, що встановлена статтею 365 ЦК України вимога про попереднє внесення на депозитний рахунок суду вартості частки в спільному майні в разі припинення права власності за вимогою інших співвласників є однією з основних умов ухвалення рішення про позбавлення особи майна без її згоди.
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці в праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.
Аналогічний правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 2 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17.
Відповідно до роз`яснень, викладених в пункті шостому постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку (квартири) на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. 
ОСОБА_1 , порушивши питання про припинення права ОСОБА_2 на частку у спільній частковій власності на квартиру  АДРЕСА_1 , не дотримавшись вимог частини другої статті 365 ЦК України, не внесла на депозитний рахунок суду вартість частки у спільному майні, право на яку вона просила припинити.
Належних та допустимих доказів про дійсну вартість даної частки квартири також суду не надано.
Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України у редакції Кодексу, яка діяла на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 цього Кодексу передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
При вирішенні справи суди попередніх інстанцій правильно визначили характер спірних правовідносин сторін та застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Доводи касаційної скарги про неврахування судами особи представника ОСОБА_1 не мають правового значення для перевірки касаційним судом законності та обґрунтованості судових рішень. Розпорядившись своїми процесуальними правами, ОСОБА_1 уповноважила конкретну особу на представництво її інтересів у суді і будь-яких обмежень повноважень представника не встановила. 
Суд першої інстанції, роз`яснивши, в тому числі, представнику ОСОБА_1  процесуальні права та обов`язки, вирішив справу на засадах змагальності сторін, зберігаючи об`єктивність і неупередженість. 
Верховний Суд відхиляє доводи заявника, наведені у касаційній скарзі, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, наданих сторонами, що до процесуальних повноважень касаційної інстанції не віднесено. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень  без змін.
Щодо судових витрат
Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтею 400 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Костенко Оксана Антонівна, залишити без задоволення.
РішенняІрпінського міського суду Київської області від 27 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Київської області від 27 лютого 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:  	С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов