ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2020 року 
м. Київ
справа № 826/16910/18
адміністративне провадження № К/9901/17494/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Дашутіна І.В.,
суддів: Шишова О.О.,  Яковенка М.М., 

розглянув в порядку письмового провадження касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2020 у складі колегії суддів: Ключкович В.Ю. (головуючого), Пилипенко О.Є., Парінова А.Б. у справі 826/16910/18 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -   
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій:
1.          Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі - позивач, ФОП ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (надалі - ГУ ДПС у м. Києві), в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 05.04.2018 року №47373-1305-2655, прийняте Головним управління Державної фіскальної служби у місті Києві та стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати.
2.           Рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 23 березня 2020 року позов задоволено, визнано протиправним та скасовано спірне податкове повідомлення-рішення.
2.1. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2020 рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове про відмову в позові.
3.          Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено: 
3.1. Згідно із копією виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, реєстраційний номер облікової картки платника податків та інших обов`язкових платежів: НОМЕР_1 .
3.2. Відповідно до свідоцтва платника єдиного податку Серія НОМЕР_2 ОСОБА_1 з 01.01.2010 року перебуває на спрощеній системі оподаткування, вид або види господарської діяльності: 70.20.0 Здавання в оренду власного нерухомого майна; 70.12.0 Купівля та продаж власного нерухомого майна.
3.3. 30.07.2008 року позивачем придбано нежиле приміщення АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу нежитлового приміщення від 30.07.2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руновою М.О.
3.4. Відповідно до договору оренди нежитлового приміщення №19/12/17 від 19.12.2017 року ФОП ОСОБА_1 передано в оренду ОСОБА_2 нежитлове приміщення площею 59 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .
3.5. 05.04.2018 року Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві прийнято податкове повідомлення-рішення №47373-1305-2655, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб» за податковий період - 2018 рік у розмірі 6163,09 грн. 
3.6. Не погоджуючись із вказаним податковим повідомленням-рішенням, позивач оскаржив його до суду. 
4. Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що доводи позивача про те, що він не є платником земельного податку, оскільки є платником єдиного податку, перебуває на спрощеній системі оподаткування та використовує належне йому нерухоме майно в своїй господарській діяльності, як підстави для задоволення адміністративного позову є безпідставними та необґрунтованими. Водночас вказав, що в межах спірних правовідносин підлягає оцінці також розрахунок визначеного позивачу податкового зобов`язання зі сплати податку на землю фізичних осіб. Встановлено, що відповідач, при визначенні податкового зобов`язання позивача зі сплати земельного податку за 2017 рік за земельну ділянку не керувався інформацією, наданою Головним управлінням Держгеокадастру у місті Києві у формі, яка передбачена статтею 38 Закону України «Про Державний земельний кадастр». Тобто, відповідачем розрахунок суми земельного податку з фізичних осіб для позивача здійснено за відсутності відомостей, обов`язкова наявність яких обумовлена нормами Податковим кодексом України, що має своїм наслідком визнання протиправним та скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення. 
4.1. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові, апеляційний суд взяв до уваги розрахунки, наведені відповідачем, та зазначив, що звертаючись до суду з позовом, позивач на обґрунтування протиправності податкового повідомлення-рішення посилався на те, що законодавство не зобов`язує фізичну особу-підприємця, яка обрала спрощену систему оподаткування, нараховувати та сплачувати земельний податок за земельну ділянку, що використовується нею в господарській діяльності, при цьому, на невірне проведення відповідачем розрахунку розміру такого податку позивач не вказував, такі підстави не були покладені в основу позову. Відтак, оскільки контролюючим органом вірно здійснено розрахунок суми земельного податку за 2018 рік виходячи з площі нежитлового приміщення, що належить на праві власності позивачу та пропорційно частці прибудинкової території, при цьому не допущено арифметичних помилок, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про правомірність податкового повідомлення рішення від 05.04.2018 №47373-1305-2655 та відсутність підстав для його скасування.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги:
5. Позивач звернувся із касаційною скаргою, просить скасувати рішення апеляційного суду, а постанову суду першої інстанції залишити в силі.
6.          Касаційна скарга аргументована неправильним застосуванням апеляційним судом норм процесуального права. Вказує, що при обчисленні та нарахуванні земельного податку, податковий орган керувався неналежними даними, що призвело до порушення вимог ч. 1 статті 286 Податкового кодексу України, що залишено поза увагою апеляційним судом. Зазначає, що проведення перерахунку розміру земельного податку, що був нарахований позивачу, не відноситься до предмету спору, так як предметом спору є визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, а не оскарження розміру нарахованого податку. 
7. Відповідач у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін, як таке, що є законним та обгрунтованим.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Норми права, якими керувався суд касаційної інстанції та висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги:
8. Так, за змістом  частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
9. Відповідності до статті 206 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
10. Згідно з підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
11. Відповідно до підпунктів 14.1.72 і 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.
12. Згідно з підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
13. Відповідно до підпунктів 269.1.1 і 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.
14. Згідно з підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.
15. Відповідно до пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.
16. За пунктом 287.7 статті 287 Податкового кодексу України у разі надання в оренду земельних ділянок (у межах населених пунктів), окремих будівель (споруд) або їх частин власниками та землекористувачами, податок за площі, що надаються в оренду, обчислюється з дати укладення договору оренди земельної ділянки або з дати укладення договору оренди будівель (їх частин).
17. Згідно з пунктом 287.8 цієї ж статті власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
18. Тобто, фізична особа - власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно, незважаючи на те, чи зареєстровано за нею право власності/користування земельною ділянкою під таким приміщенням.
19.Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права вже була висловлена Верховним Судом у постановах, зокрема, від 19 червня 2018 року (справа №826/8009/16), від 21 листопада 2018 року (справа №826/10289/16).
20. За змістом частин 1 та 2 статті 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
21. Відповідно до статті 125 і 126 цього Кодексу право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
22. Аналогічним чином перехід права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, унормовують положення статті 377 Цивільного кодексу України.
23. Тобто, власник нежилого приміщення у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Фізична особа - власник нежилого приміщення у багатоквартирному жилому будинку є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
24. Поряд з цим, відповідно до пункту 291.3 статті 291 Податкового кодексу України юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.
25. За пунктом 291.2 статті 291 Податкового кодексу України спрощена система оподаткування, обліку та звітності полягає в запровадженні особливого механізму справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.
26.У пункті 269.2 статті 269 Податкового кодексу України також передбачено, що суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, сплачують земельний податок в особливому порядку, передбаченому главою 1 розділу XIV цього Кодексу (за спрощеною системою оподаткування, обліку та звітності).
27. За підпунктом 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності із податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.
28. Як встановлено судом апеляційної інстанції, спрощена система оподаткування не звільняє суб`єкта господарювання від виконання податкових зобов`язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 частини 297 Податкового кодексу України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.
29. Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля, її частина чи нежиле приміщення без земельної ділянки, на якій розміщена перелічена нерухомість, не встановлена.
30. Тобто, у розумінні положень підпунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14, підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1, пункту 269.2 статті 269, підпунктів 270.1.1, 270.1.2 пункту 270.1 статті 270, пункту 291.2 статті 291, підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов`язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.
31. Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов`язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб`єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто з набуттям ознак (якості) суб`єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов`язку сплати земельного податку.
32. Надання в найм (оренду) нежилого приміщення не означає, що механічно (автоматично) разом з майном наймачу передається й обов`язок сплати податку за земельну ділянку, на якій воно розташоване.
33. Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена Верховним Судом у постановах від 13, 19 та 26 червня 2018 року (справи №№ 826/14615/16, 814/3427/13-а та 826/10930/13-а відповідно), та у постанові від 06 лютого 2020 року у справі №820/3488/16.
34. З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що незважаючи на те, що позивач не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належним йому на праві власності нежилим приміщенням, виходячи з принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), обов`язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
35. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 14.02.2019 у справі №820/855/17, від 13.03.2019 у справі №808/8734/15, від 14.05.2019 у справі №826/13773/16, від 23.05.2019 у справі №826/1430/16, від 11.06.2019 у справі №826/14720/16.
36. Відповідно до п. 286. 5, п. 286.6 ст. 286 Податкового кодексу України нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.
37. У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника до іншого протягом календарного року податок сплачується попереднім власником за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому він втратив право власності на зазначену земельну ділянку, а новим власником - починаючи з місяця, в якому у нового власника виникло право власності.
38. У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника до іншого протягом календарного року контролюючий орган надсилає податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності.
39. За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб:
1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом;
2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності;
3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.
40. За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території.
41. Також, відповідно до пункту 287.8 статті 287 Податкового кодексу України, власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
42. При цьому, колегія суддів зазначає, що власники будівель, споруд (їх частини), що розташовані на земельній ділянці, сплачують податок за земельні ділянки на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку, натомість, власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
43. Судами встановлено, що при обчисленні земельного податку за користування земельною ділянкою під належним позивачу на праві власності нежитловим приміщенням Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві використало інформацію, надану листом № 432-164 від 16.01.2016 від КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва», згідно якої вбачається, що нежитлове приміщення позивача, розташоване на земельній ділянці, яка надана для обслуговування будинку, загальною площею 1075,84 м2, при цьому, загальна площа будинку становить 2418,2 м2.
44. Судом апеляційної інстанції було перевірено правильність обчислення відповідачем податкового зобов`язання позивачу за 2018 рік в розмірі 6163,09 грн., яке, як установлено судом, нараховане на підставі інформації, наданої комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва», рішень Київської міської ради від 26 липня 2007 року №43/1877 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва та Порядку її визначення» та від 03 липня 2014 року №23/23 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва» (що введено в дію з 01.07.2015 (згідно із рішеннями Київської міської ради від 10.12.2014 №565/565) із змінами і доповненнями, внесеними рішенням Київської міської ради від 10.03.2016 №217/217), та з врахуванням вимог наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25.11.2016 № 489 із змінами та доповненнями; листа Держземагенства від 14.01.2015 № 6-28-0 22-215/2-15; листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 11.01.2016 № 6-28-0.22-201/2-16 «Про індексацію нормативної грошової оцінки земель»; листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 12.01.2017 № 22-28-0.22-443/2-17 «Про індексацію нормативної грошової оцінки земель»; рішення Київської міської Ради від 23.06.2011 № 242/5629 зі змінами та доповненнями.
45. Як вбачається з касаційної скарги, доводи позивача фактично зводяться до незгоди з висновком апеляційного суду про неправомірність розрахунку суми земельного податку з фізичних осіб для позивача здійснено за відсутності відомостей, обов`язкова наявність яких обумовлена нормами Податкового кодексу України (даних державного земельного кадастру). 
46. В межах спірних правовідносин колегія суддів вважає правильним здійснений апеляційним судом розрахунок визначеного позивачу податкового зобов`язання зі сплати податку на землю фізичних осіб.
47. Водночас, як доцільно враховано апеляційним судом, звертаючись до суду з позовом, позивач на обґрунтування протиправності податкового повідомлення-рішення посилався на те, що законодавство не зобов`язує фізичну особу - підприємця, яка обрала спрощену систему оподаткування, нараховувати та сплачувати земельний податок за земельну ділянку, що використовується нею в господарській діяльності, а на невірне проведення відповідачем розрахунку розміру такого податку позивач не вказував, такі підстави не були покладені в основу позову.
48. За аналогічних обставин справи Верховний Суд у постанові від 06 лютого 2020 року у справі №820/3488/16 зазначав, що: «На врахування відповідачем при обчисленні земельного податку нормативної грошової оцінки землі, яка не відповідає дійсності, або ж невірного проведення Інспекцією розрахунку розміру такого податку позивач не вказувала. При цьому матеріали справи свідчать, що судом апеляційної інстанції приймалось рішення з врахуванням поданого контролюючим органом розрахунку нарахованого позивачу зобов`язання зі сплати земельного податку. Враховуючи наведене, зміст встановлених фактичних обставин, висновок апеляційного суду у справі, що розглядається, про законність нарахування позивачу грошового зобов`язання зі сплати земельного податку ґрунтується на правильному застосуванні згаданих вище норм матеріального права».
49. Відтак, оскільки контролюючим органом вірно здійснено розрахунок суми земельного податку за 2018 рік виходячи з площі нежитлового приміщення, що належить на праві власності позивачу та пропорційно частці прибудинкової території, при цьому не допущено арифметичних помилок, суд апеляційної інстанції дійшов обгрунтованого висновку про правомірність податкового повідомлення рішення від 05.04.2018 №47373-1305-2655.
50. Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та зводяться до переоцінки встановлених судом апеляційної  інстанції обставин.
51. Натомість, за змістом частини 2 статті 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
52. Частиною 1 статті 350 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
53. З огляду на наведене, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - залишенню без змін.
54. Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 356, 359 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
55. Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
56. Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2020 у справі 826/16910/18 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - залишити без змін.
57. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Cуддя-доповідач                                                                                           І.В. Дашутін

Судді                                                                                                                О.О. Шишов  

                                                                                                                         М.М. Яковенко