ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 року	Львів	Справа № 380/6042/20 пров. № А/857/10778/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді –                                       Носа С. П.,
суддів –                                                            Кухтея Р. В., Іщук Л. П.;
за участю секретаря судового засідання –   Гром І. І.;

          розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «ТРАСТ ФІНАНС» на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2020 року  у справі № 380/6042/20 (головуючий суддя Костецький Н. В., м. Львів, повний текст судового рішення складено 10 серпня 2020 року) за позовом ОСОБА_2 до приватного виконавця Білецького Ігоря Мироновича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «ТРАСТ ФІНАНС» про визнання протиправною і скасування постанови,-
                                                      ВСТАНОВИВ:

30 липня 2020 року Львівським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_2 до приватного виконавця Білецького Ігоря Мироновича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «ТРАСТ ФІНАНС» про визнання протиправною та скасування постанови приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича про відкриття виконавчого провадження від 03.03.2020 року № 61445953.  
В обґрунтування вимог позовної заяви вказано, що у виконавчому написі від 05.02.2013 року № 412 стягувачем виступає ПАТ «Фольксбанк», однак із заявою про примусове виконання до приватного виконавця звернулося ТОВ Фінансова компанія «Траст Фінанс». До заяви про відкриття виконавчого провадження ТОВ Фінансова компанія «Траст Фінанс» не долучало рішення про заміну сторони у виконавчому провадженні її правонаступником. Крім того, позивач зазначав, що на правовідносини щодо примусової реалізації квартири за виконавчим написом від 05.02.2013 року № 412 поширюються обмеження передбачені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». З наведеного позивач зробив висновок, що приватний виконавець не мав права відкривати виконавче провадження із виконання виконавчого напису, а повинен був повернути виконавчий документ стягувачу.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2020 року позов задоволено повністю.
Визнано протиправною та скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича про відкриття виконавчого провадження від 03.03.2020 р. № 61445953.
Стягнуто з приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича на користь ОСОБА_2 840,80 грн судових витрат.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, третьою особою – Товариством з обмеженою відповідальністю Фінансовою компанією «ТРАСТ ФІНАНС» та відповідачем – приватним виконавцем Білецьким І. М., подано апеляційні скарги, в яких висловлено прохання скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. 
В обґрунтування вимог апеляційних скарг вказано, що приватним виконавцем Білецьким Ігорем Мироновичем правомірно відкрито виконавче провадження, адже виконавчий напис від 05.02.2013 № 412 було пред`явлено до виконання повторно після повернення виконавчого напису від 05.02.2013 № 412 державним виконавцем Франківського ВДВС у м. Львові 23.01.2020 року ОСОБА_2 . Відповідно до ч.5 ст.12 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення. Суд першої інстанції вийшов за межі предмету спору та безпідставно надав правову оцінку відкриттю виконавчого провадження № 57124819 у вересні 2018 року. Крім того, апелянт зазначає, що предметом спору в даній справі є лише постанова про відкриття виконавчого провадження, а не постанова про стягнення боргу з боржника, а тому в даному випадку не слід застосовувати положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Представник відповідача, у судовому засіданні, вимоги апеляційних скарг підтримав та просив їх задовольнити.
Інші особи, у судове засідання не з`явилися, хоча  належним чином були  повідомлені про дату, час і місце судового засідання, що відповідно до частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи (клопотання) за їхньої відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін з таких підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Судом першої інстанції встановлено, що 05.02.2013 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Христиною Миколаївною вчинено виконавчий напис № 412, яким звернено стягнення на нерухоме майно з всіма приналежностями та покращеннями, а саме: квартиру АДРЕСА_1 . Дана квартира передана в іпотеку ВАТ «Електрон Банк» (правонаступник – ПАТ «ВіЕс Банк») на підставі іпотечного договору від 23.09.2005 року (зі змінами та доповненнями), укладеному між ОСОБА_2 (власник квартири) та ВАТ «Електрон Банк».
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 05.11.2018 року у справі № ЗВ/1340/328/18, яка набрала законної сили, замінено стягувача ПАТ «ВіЕс Банк» на його правонаступника ТзОВ «Фінансова компанія «ТРАСТ ФІНАНС» у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого напису № 412 від 05.02.2013 року про звернення стягнення на нерухоме майно з всіма приналежностями та покращеннями: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 65,3 кв. м., яка належить ОСОБА_2 на праві власності, що видно з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 27).
26.02.2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «ТРАСТ ФІНАНС» звернулось до приватного виконавця Білецького І. М. з заявою про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого напису від 05.02.2013 року № 412 про звернено стягнення на нерухоме майно з всіма приналежностями та покращеннями, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .
03.03.2020 року приватним виконавцем Білецьким І. М., на підставі заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ТРАСТ ФІНАНС» від 26.02.2020 року №489, винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №61445953 про примусове виконання виконавчого напису від 05.02.2013 року № 412 виданого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Христиною Миколаївною.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до  статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, (далі – Закон № 1404-VIII), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього  Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною 3 статті 3 Закону № 1404-VIII встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих документів, зокрема, виконавчих написів нотаріусів.
Згідно п.1 частини 1 статті 26 Закону № 1404-VIII  виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у  статті 3 цього Закону  за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Отже, виконавчий напис нотаріуса є виконавчим документом, що підлягає примусовому виконанню за відповідною заявою.
Строки пред`явлення виконавчих документів до виконання встановлені  ст.22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року №606-XIV  (чинного на момент вчинення виконавчого напису нотаріуса, далі - Закон №606-XIV).
Відповідно до частини 1 статті 22 Закону України №606-XIV (чинного на момент вчинення виконавчого напису нотаріуса) інші виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом.
У частині другій статті 22 Закону №606-XIV встановлено, що строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для виконання, зокрема, інших виконавчих документів з наступного дня після набрання ними юридичної сили, якщо інше не передбачено законом.
Питання річного строку пред`явлення виконавчого напису до примусового виконання також було врегульоване положеннями ст.91 Закону України «Про нотаріат» (частина перша статті 91 в редакції Закону № 2677-VI від 04.11.2010 року), а саме виконавчий напис міг бути пред`явлений до примусового виконання протягом одного року з моменту його вчинення. 
Як видно з матеріалів справи, 05.02.2013 року приватним нотаріусом Барбуляк Христиною Миколаївною було вчинено виконавчий напис № 412 про звернено стягнення на нерухоме майно з всіма приналежностями та покращеннями, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .  
17 вересня 2018 року на підставі виконавчого напису нотаріуса від 05.02.2013 року №412 старшим державним виконавцем Франківського ВДВС у м. Львові відкрито виконавче провадження №57124819.
23 січня 2020 року старшим державним виконавцем Франківського ВДВС м. Львів винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувачу, якою виконавчий напис № 412 від 05.02.2013 року повернуто ТзОВ Фінансова компанія «ТРАСТ ФІНАНС» на підставі п.9 ч.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження», відповідно до якого виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника.
26 лютого 2020 року ТзОВ Фінансова компанія «ТРАСТ ФІНАНС» звернулась до приватного виконавця Білецького І. М. із заявою про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого напису нотаріуса від 05.02.2013 року №412. 03 березня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Білецьким І. М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 61445953.
Відповідно до п.9 ч.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.
Частиною 5 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження» встановлено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених  статтею 12 цього Закону.
Згідно ч.4 ст.12 Закону №1404 строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі, зокрема, пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Частиною 5 статті 12 Закону №1404 передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2018 року (справа № 727/1256/16-ц), аналізуючи положення статей 22, 23, 47 Закону № 606-XIV, зробила висновок, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання переривається пред`явленням виконавчого документа до виконання. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється, а повернення стягувачу виконавчого документа не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання.
Тобто після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у зв`язку з його пред`явленням до виконання перебіг строку починається заново з наступного дня після його повернення, і час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.12.2018 року по справі № 826/27905/15.
Таким чином, з дня повернення виконавчого документа стягувачу, а саме з 23.01.2020 року, поновився строк його пред`явлення.
Колегія суддів зазначає, що станом на час вчинення приватним нотаріусом ОСОБА_3 виконавчого напис № 412 (05.02.2013 року) діяв Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року №606-ХІV, а з 05 жовтня 2016 року набув чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VІІІ.
Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України щодо тлумачення змісту ст.58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
З наведеного колегія суддів приходить до висновку про необхідність застосування до правовідносин у цій справі Закон України «Про виконавче провадження» в редакції Закону №1404-VІІІ, оскільки така була чинною на момент винесення спірної постанови від 03.03.2020 року № 61445953.
Апеляційний суд повторно зазначає, що відповідно до п.9 ч.1 ст.37 Закону №1404 виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.
Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року № 1304-VII, протягом дії цього Закону не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду (далі - нерухоме житлове майно), об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права на нього, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно/об`єкт незавершеного житлового будівництва/майнові права виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна або таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку. 
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 29.07.2020 року №218220833 у власності ОСОБА_2 є лише квартира за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно довідки про склад сім`ї і прописку, виданої ОСББ «Кульпарківська 133», ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . Дана квартира передана в іпотеку ВАТ «Електрон Банк» (правонаступник – ПАТ «ВіЕс Банк») на підставі іпотечного договору від 23.09.2005 року (зі змінами та доповненнями), укладеного між ВАТ «Електрон Банк» та ОСОБА_2 , як забезпечення виконання ОСОБА_2 кредитного договору в іноземній валюті № KF36162.
Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, що спірна квартира (адреса АДРЕСА_2 ) використовується як місце постійного проживання ОСОБА_2 та є забезпеченням кредиту в іноземній валюті. Іншого майна у власності позивача немає. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, загальна площа даної квартири не перевищує 140 кв. метрів, що відповідає критеріям наведеним у ч.1 ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що до спірних правовідносин слід застосувати положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Квартира за адресою АДРЕСА_2 не може бути примусово відчужена з метою погашення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті відповідно до ч.1 ст.1. вказаного Закону. 
Таким чином, на момент отримання приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Білецьким І. М. заяви ТОВ «Фінансова компанія «Траст Фінанс» про відкриття виконавчого провадження № 489 від 26.02.2020 року у відповідача не було підстав для відкриття виконавчого провадження та винесення оскарженої постанови від 03.03.2020 року № 61445953, адже відповідно до п.9 ч.1 ст.37 Закону №1404 виконавчий документ слід було повернути стягувачу без виконання.
Згідно з ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.
Керуючись статтями 229, 241, 250, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                     ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «ТРАСТ ФІНАНС» – залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2020 року у справі № 380/6042/20 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів  з дня складення  повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	С. П. Нос 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	Л. П. Іщук  	
Повне судове рішення складено 20.11.2020